Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 1/2 частки квартири від 20.11.2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2020 року № 233461437. Вказує, що в квартирі зареєстрована [PERSON] , однак така не проживає в такій більше року. Враховуючи вищенаведене вважає, що [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що вона вже тривалий час не проживає в квартирі, а тому оскільки відповідач залишається зареєстрованою в ній, цим порушуються її права на вільне володіння та користування своїм майном, у зв`язку з чим просить позов задоволити. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 04.01.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої\~ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. 27.01.2022 року відповідач подала відзив на позов, в якому заперечила проти позовних вимог, скільки такі є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що власником іншої Ѕ частки квартири є її батько [PERSON] , а тому вона була вселена як член сім`ї , а відтак підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житлом відсутні. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Мукачівської міської ради подав заяву, в якій проти задоволення позову заперечив, оскільки такий є безпідставним та порушує житлові права малолітнього [PERSON] , [INFO] . 31.03.2022 року представник позивача [PERSON] [PERSON] вдруге подав заяву про відкладення судового засідання через зайнятість в іншому судовому засіданні. Щодо клопотання\~про відкладення\~розгляду заяви,\~суд зазначає\~таке. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~3\~ст.\~223\~ЦПК України,\~якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин. У Постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже,\~оскільки доказів\~з посиланням\~на підстави\~для відкладення\~судового засідання\~не долучено,\~враховуючи те,\~що це\~повторне клопотання\~представника про\~відкладення,\~крім того\~справа призначена\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження без\~повідомлення сторін,\~а тому суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 1/2 частки квартири від 20.11.2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2020 року № 233461437 (а.с.6-8). З довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34). Відповідно до акту № 24 від 22.10.2021 року [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 01.10.2020 року (а.с.9). Також судом встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.01.2022 року № 295397194 власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 31-32). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] (а.с.35). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 01.10.2020 року, внаслідок чого остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 30). Відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.12.2021 року (а.с.33). Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року) Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, заперечуючи проти заявленого позову, відповідачем подано відзив з посиланням на відповідні докази. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Як передбачено ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи положення ст.ст. 317, 319 ЦК України користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд надається власнику, однак як вбачається з матеріалів справи позивач не є одноособовим власником спірного майна, а інший співвласник не був залучений нею до участі у справі. Одночасно суд також звертає увагу на наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як передбачено ч. 1 ст. 156 ЖК України, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також в ч. 4 ст. 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, до кола яких також відноситься і відповідач на момент її реєстрації в будинку. Відповідно до\~ст.\~405\~ЦК України\~члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] як член сім`ї та відповідно зі згоди співввласника. При цьому позивачем не доведено, що відповідач не проживає у вказаній квартирі саме без поважних причин. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed