Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання припиненою застави автомобіля марки «Peugeot», модель 3008PR, 2012 року випуску, тип ТЗ легковий універсал-В, колір коричневий, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 09.08.2012 року ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Львова та Пустомитівського району, що виникла на підставі договору застави від 09.08.2012 року, укладеного між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» і [PERSON] . Також просить припинити обтяження вказаного автомобіля, шляхом внесення відомостей про припинення обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, 09.08.2012 року між ним та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № 01-10/12-00226-с-а на суму 153114,20 гривень на термін до 08.08.2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,50% річних. З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між банком та позичальником укладено договір застави від 09.08.2012 року, предметом якого є автомобіль марки «Peugeot», модель 3008PR, 2012 року випуску, р.н. [NUMBER] , про що було внесено відповідні відомості у Державний реєстр обтяжень рухомого майна. В подальшому, право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача. Позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та повернув кредитні кошти в повному обсязі, а рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2020 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили, зобов`язання за кредитним договором визнано припиненим з 09.04.2019 року у зв`язку з його виконанням. Внаслідок цього, позивач направив відповідачу вимогу про необхідність зареєструвати припинення обтяження на автомобіль. Відповідач таку вимогу проігнорував і тому в судовому порядку позивач просить припинити заставу та зареєстроване обтяження. Відзиву на позовну заяву не було подано. Позовна заява поступила до суду 09.07.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.09.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони неодноразово повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Спірні правовідносини також не пов`язані із захистом прав малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства, як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача 15.03.2022 року в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, разом з тим, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин (28.09.2021 року, 17.11.2021 року, 23.12.2021 року, 08.02.2022 року, 15.03.2022 року), належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи всіма можливими засобами, що підтверджується також судовими повістками, скерованими за місцем знаходження останнього. Відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи те, що представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідача, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 15.03.2022 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09.08.2012 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позивачем укладено кредитний договір № 01-10/12-00226-с-а на суму 153114,20 гривень на термін до 08.08.2019 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,50% річних. З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між Банком та позивачем укладено договір застави автомобіля від 09.08.2012 року (а.с.28-31), предметом якого є автомобіль марки «Peugeot», модель 3008PR, 2012 року випуску, р.н. [NUMBER] . На підставі вказаного договору застави, 10.08.2012 року зареєстровано відповідне обтяження, запис, про що внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна і що стверджується відповідним витягами (а.с.32-33, 34-35). З матеріалів справи вбачається, що запис про таке обтяження на даний час не виключено з реєстру. Право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2020 року (а.с.14-27), яке не оскаржувалось і набрало законної сили, зобов`язання позивача, які виникли на підставі кредитного договору № 01-10/12-00226-с-а від 09.08.2012 року визнано припиненими у зв`язку з його виконанням. Після набрання вказаним рішенням законної сили, а саме 06.01.2021 року, позивач направив на адресу відповідача відповідну письмову вимогу про необхідність реєстрації припинення обтяження (а.с.36-37). Таку вимогу відповідач проігнорував. Заяви про припинення обтяження реєстратору не подав. Як наслідок, позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд спочатку повинен вирішити питання про те, чи існують підстави для припинення забезпечувального зобов`язання та чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту характеру порушеного права. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). За змістом статті 564 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» та статті 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Відповідно до статті 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється, серед іншого, з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання. Таким чином, застава, будучи похідним зобов`язанням безпосередньо залежить від основного зобов`язання і у випадку припинення останнього застава також припиняється. Як уже зазначалось вище, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2020 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили, зобов`язання позивача, які виникли на підставі кредитного договору № 01-10/12-00226-с-а від 09.08.2012 року визнано припиненими у зв`язку з його виконанням. Відтак, слід вважати встановленим, що в силу вимог статті 28 Закону України «Про заставу», пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України, застава, яка виникла на підставі договору застави від 09.08.2012 року також припинилась. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Повертаючись до обставин даної справи суд не може не згадати, що факт припинення застави додатково встановлений рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2020 року і ніщо не свідчить про те, що відповідач заперечує право позивача на припинення застави. Більше того, з огляду на зміст спірних правовідносин характер порушеного права полягає саме у наявності обтяження, яке виникло на підставі договору застави. Відтак, задоволення позовної вимоги про припинення застави не призведе до ефективного захисту прав позивача, оскільки така застава припинена в силу вимог закону і немає необхідності додатково визнавати припинення застави на підставі рішення суду. Тому, у задоволенні такої вимоги суд відмовляє. Відповідно до статті 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Правові наслідки реєстрації обтяження визначені у статті 12 вказаного Закону, зокрема, що реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте, воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача. Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. В розумінні зазначених норм Закону записи про припинення обтяження реєструються держателем або реєстраторами Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача або ж відповідного рішення суду. На думку суду, саме невиконання відповідачем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» свідчить про порушення права позивача і ефективним способом захисту від такого порушення є ухвалення рішення про припинення обтяження рухомого майна, яке відповідно до частини п`ятої статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є підставою для реєстрації відомостей про припинення обтяження. Тому, позов підлягає задоволенню лише частково, що буде ефективним способом захисту порушеного права. Оскільки позивач в силу вимог ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, такий за правилами ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог та за ставками, які були чинними на момент пред`явлення позову. Зокрема, суд задовольнив лише одну позовну вимогу немайнового характеру, а відтак, до стягнення підлягає судовий збір у розмірі 908,0 гривень, що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року і який згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» становив 2270 гривень. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Безпосередньо у позовній заяві (а.с.8) представник позивача вказав, що орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 10 000 - 15 000 гривень, 07.02.2022 року представником позивача подано заяву про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат, а докази про такі витрати будуть подані в строки, передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України. Як наслідок, суд розгляне вказане питання пізніше, або ж залишить таку заяву без розгляду у випадку неподання доказів про такі витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Представник відповідача не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Крім того, всупереч вимогам ч.8 ст.141 ЦПК України до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які відповідач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним судові витрати пропорційно відхиленій частині позовних вимог відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial