Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права постійного проживання. В обґрунтування позову зазначає, що він з 1987 року перебував у шлюбі з [PERSON] . З 19 березня 2001 року він разом з дружиною проживали у будинку [ADDRESS] , в який вклали чимало коштів. Зазначений будинок належить Новоолександрівській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області. З причини відсутності правовстановлюючих документів на будинок він не міг належним чином оформити своє право проживання в ньому. У 2016 році померла його дружина. Після смерті дружини він намагався оформити своє право на зазначений житловий будинок, однак у позасудовому порядку це зробити не можливо. Просив суд встановити факт постійного проживання [PERSON] разом з дружиною [PERSON] , що померла [INFO] , з 19 березня 2001 року до теперішнього часу за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право постійного проживання в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , яке перебуває у власності Новоолександрівської сільської територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого 27 травня 2020 року державним реєстратором Зайцевим Антоном Вадимовичем, Виконавчий комітет Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області. Представник Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області не погодився з позовними вимогами [PERSON] та звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа - Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медичної допомоги» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном. В обґрунтування позову зазначає, що Новоолександрівська сільська ради Дніпровського району Дніпропетровської області на праві власності володіє приміщенням будівлі фельдшерсько-акушерського пункту за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується документально. Наразі вказаний фельдшерсько-акушерський пункт самовільно зайняв [PERSON] та використовує його як житло. Вважають позовні вимоги необґрунтованими та просять суд у задоволенні позову [PERSON] до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права постійного проживання - відмовити у повному обсязі, та ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні будівлею фельдшерсько-акушерського пункту за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) надати Новоолександрівській сільській територіальній громаді, в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ: 04339764, вул. Сурська, буд 74, с.Новоолександрівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область, 52070) доступ до вказаного приміщення для його використання згідно функціонального призначення - забезпечення надання долікарської медичної допомоги населення с. Дніпрове, Дніпровського району, Дніпропетровської області, для облаштування приміщення необхідним обладнанням, для проведення ремонтних робіт, капітальних ремонтних робіт, в тому числі, але не виключно: ремонту несучих конструкцій, фундаменту, даху, стін, а також дверей, вікон, паркану, для організації первинної медичної (медико-санітарної) допомоги, ведення прийому населення з приводу надання йому медичної допомоги, для забезпечення виконання санітарно-протиепідемічних вимог встановлених до закладів охорони здоров`я, що надають первинну медичну (медико-санітарну) допомогу; усунути перешкоди, шляхом заборони [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) чинити Новоолександрівській сільській територіальній громаді, в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ: 04339764, вул. Сурська, буд.№74, с. Новоолександрівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область, 52070) перешкоди у користуванні Будівлею фельдшерсько-акушерського пункту за адресою Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Дніпрове, вулиця Центральна, будинок №42. Представник [PERSON] - адвокат Сазонова М.О. надала суду заяву про проведення засідання без її участі. Представник Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області - адвокат Целік В.В. у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ст. 30 ЦПК України). Враховуючи що предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно на території Дніпровського району Дніпропетровської області, справа прийнята до провадження з дотриманням вимог правил підсудності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст. 82 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] в якості правової підстави для визнання права постійного проживання в буд. [ADDRESS] посилається на норми ст. 118 ЖК УРСР (визначає, що є службовими жилими приміщеннями) та ст. 125 ЖК УРСР (визначає перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення). В обґрунтування необхідності застосування вказаних норм права посилається на те, що його дружина [PERSON] була медичним працівником. Представник Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судовому засіданні погодився з цією обставиною, дійсно відповідно до інформації наданої закладами охорони здоров`я [PERSON] (дружина позивача) з 25.07.1994 року і по день смерті ( [INFO] ) працювала у медичних закладах на посаді «Завідуючої фельдшерським пунктом с.Дніпрове». При цьому, будівля [ADDRESS] за своїм функціональним призначенням є та була медичним пунктом, фельдшерсько-акушерським пунктом у якому надавались та мають надаватись медичні послуги жителям села Дніпрове. Вказані обставини підтверджуються: ?Копією Статуту Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дніпропетровського району Дніпропетровської області», затвердженого рішенням Дніпропетровської районної ради від 07.09.2011 №94-10/VІ та Випискою з реєстру щодо вказаного комунального закладу, що підтверджує набуття ним статусу юридичної особи. Так, згідно з розділом 7 Статуту, структурними підрозділами вказаного комунального закладу є у т.ч. амбулаторії загальної практики сімейної медицини: ФАП с. Дніпрове, що розташоване за адресою: [ADDRESS]; ?Рішенням Дніпровської районної ради від 21.09.2016 року, за адресою: [ADDRESS] обліковується ФАП с. Дніпрове; ?Положенням про фельдшерсько-акушерський пункт с. Дніпрове, затвердженим завідувачем Новоолександрівської амбулаторії ЗПСМ 02.03.2012 р.; ?Ліцензією виданою КПП «Центр Первинної медичної допомоги» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на надання медичних послуг у приміщенні Фельдшерсько-акушерського пункту с. Дніпрове; ?Протоколом зборів жителів села Дніпрове від 2017 року, на якому жителями с. Дніпрове прийнято рішення просити сільську раду поновити роботу фельдшерсько-акушерського пункту за його призначенням. Будівля у [ADDRESS] належить до закладів охорони здоров`я, та впродовж свого існування обліковувалась та використовувалась як належна до закладів охорони здоров`я - медпункт, фельдшерсько-акушерський пункт (ФАП), де жителі с. Дніпрове мають можливість отримати медичну допомогу. Надані обставини у їх взаємозв`язку свідчать, що [PERSON] (дружина позивача), будучи керівником (завідувачем) Фельдшерського пункту с. Дніпрове (нині - ФАП с. Дніпрове), безпідставно проживала за місцем своєї роботи. Суд не бере до уваги доводи позивача [PERSON] про те, що в 2001 році Новоолександрівською сільською радою [PERSON] (дружині позивача) було надано в постійне користування житловий будинок [ADDRESS] виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЖК УРСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. За ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. При цьому, позивачем [PERSON] ані рішення сільської ради, ані ордеру суду не надано. Сільською радою, ще під час розгляду справи №175/3460/17 за позовом [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на будівлю у [ADDRESS] , перевірено всі рішення сесії сільської ради та рішення виконавчого комітету сільської ради, що приймались у грудні 2000 - березні 2001 року (тобто перед пропискою [PERSON] (дружини позивача) та встановлено, що рішення щодо спірного майна, його передачі у користування, надання дозволу Позивачу [PERSON] та/або його померлій дружині [PERSON] - сільською радою не приймались. Також, позивачем [PERSON] не надано суду доказів того, що Новоолександрівською дільничною лікарнею Дніпропетровської центральної районної лікарні, у якій працювала [PERSON] (дружина позивача) завідувачем фельдшерського пункту с. Дніпрове на 2001 рік, та до складу якої входив фельдшерський пункт с. Дніпрове на 2001 рік - надавались дозволи на проживання [PERSON] (дружині позивача) за місцем роботи, чи приймались будь які інші управлінські рішення на підставі яких [PERSON] (дружина позивача) вселилась у спірну Будівлю фельдшерського пункту. Суд не бере до уваги доводи позивача [PERSON] про те, що він вселився у вказаний будинок у 2001 році разом з дружиною, як член її сім`ї, виходячи з наступного. Відповідно до копії паспорту позивача [PERSON] долученої до позову, до 19 серпня 2008 року позивач [PERSON] мав зареєстроване місце проживання за іншою адресою у іншому населеному пункті. 26.11.2016 подаючи заяву про прийняття спадщини після смерті своєї дружини, 05.04.2017 року видаючи довіреність, позивачем [PERSON] зазначалось, що його місцем проживання є квартира [ADDRESS] . Таким чином, обставини щодо вселення позивача [PERSON] у будівлю саме з 2001 року - не підтверджуються доказами. В цей же час, згідно копії трудової книжки позивача [PERSON] з 12.07.2007 року по 09.10.2017 він як і його дружина [PERSON] працював у фельдшерському пункті с.Дніпрове на посаді медсестри. Наведені обставини у їх взаємозв`язку свідчать, що позивач [PERSON] і його дружина [PERSON] були працівниками Фельдшерського пункту с. Дніпрове (нині - ФАП с. Дніпрове), де як медичні працівники надавали медичні послуги жителям села Дніпрове та за відсутності дозволів, рішень, ордеру, тобто самовільно проживали за місцем своєї роботи. Враховуючи викладене вище, вселення позивача [PERSON] у спірну будівлю фельдшерського пункту відбулось не як члена сім`ї, [PERSON] будучи працівником, самовільно почав проживати на місці своєї роботи, як ї його покійна дружина [PERSON] . Посилання позивача та той факт, що рішенням Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району від 09.04.2004 року його дружині було передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] та рішенням Новоолександрівської сільської ради від 17.10.2008 його дружині було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки у власність по [ADDRESS] , суд не бере до уваги виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції на 09.04.2004) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельної ділянки, та його державної реєстрації. За ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на 09.04.2004) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Однак, у матеріалах справи відсутні докази отримання померлою [PERSON] державного акту на земельну ділянку та відсутні докази державної реєстрації такого акту - що свідчить про те, що померла [PERSON] право власності на земельну ділянку не набувала. На запит Новоолесандрівської сільської ради листом від 07.06.2019 року Дніпропетровською районною державною адміністрацією надано Архівний Витяг з рішення сільської ради від 09.04.2004 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам», яким було вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, ведення особистого селянського господарства. До переліку громадян у цьому рішенні було включено і дружину позивача [PERSON] - [PERSON] , але як вбачається з рішення їй підлягала передачі земля виключно для ведення особистого селянського господарства. Для будівництва та обслуговування житлового будинку - вказаним рішенням для [PERSON] не передбачено передачі землі (у відповідному розділі стоїть прочерк). За тим же листом Дніпропетровської РДА - рішення від 09.04.2004 не містить додатків. Так, рішення від 17.10.2008 про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки прийнято на підставі: заяви [PERSON] від 17.03.2008; копії паспорту [PERSON] , що був долучений до заяви; витягу з рішення сільської ради від 09.04.2004 про передачу у власність земельної ділянки, що було долучено до заяви [PERSON] . За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Між сторонами вже був наявний судовий спір щодо споруди фельдшерсько-акушерського пункту. Так, постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.05.2020, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15.03.2021, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року у справі 175/3460/17- скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації" Дніпровської районної ради Дніпропетровської області. Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння - будівлю [ADDRESS] - відмовлено у повному обсязі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у постанові від 28.05.2020 у справі 175/3460/17 Дніпровським апеляційним судом встановлено наступні обставини. Так, висновок суду першої інстанції про набуття померлою [PERSON] право власності па земельну ділянку на підставі рішенням Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 09.04.2004 року передано у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0.25 га. що розташована по [ADDRESS] , є помилковим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання померлою [PERSON] державного акту па земельну ділянку та відсутні докази державної реєстрації такого акту у відповідності до норм статей 125, 126 ЗК України. Аналізуючи питання щодо набуття права власності на земельну ділянку судом не було досліджено та не надано оцінки акту обстеження земельної ділянки від 08.11.2007 року зі змісту якого вбачається, що земельна ділянки, яка підлягала відведенню померлій [PERSON] вільна від забудови. Згідно акту обстеження від 16.02.2008 року також оглядалась земельна ділянка та актом встановлено, що «участок полностью используется для культурного земледелия». Тобто, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що сільська рада мала намір передати у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт. Також, у судовому рішенні у справі 175/3460/17 встановлено, що на те, що позивач [PERSON] проводить ремонти спірного об`єкту, здійснив його газифікацію не підтверджено жодними доказами. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за надувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування надувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи мас існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за надувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування надувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за надувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не падав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном. При цьому, позивачем не надано суду доказів того, що Новоолександрівською дільничною лікарнею Дніпропетровської центральної районної лікарці, у якій працювала дружина позивача завідувачем фельдшерського пункту с. Дніпрове на 2001 рік, та до складу якої входив фельдшерський пункту с. Дніпрове на 2001 рік - надавались дозволи на проживання дружині позивача [PERSON] за місцем роботи, чи приймались інші управлінські рішення на підставі яких дружина позивача [PERSON] заволоділа спірним майном. Таким чином, аналізуючи викладене вище, відсутні будь-які підстави стверджувати що будівля 42 по вул. Центральній у с. Дніпрове відноситься чи відносилась до службового житла. Вказана будівля не є службовим житлом, навпаки є нежитловою будівлею, призначенням якої є надання медичних послуг жителям с. Дніпрове Дніпровського району Дніпропетровської області. Тож, норми ст.ст. 118 - 1261 ЖК УРСР, які регулюють користування службовими жилими приміщеннями, не поширюється на спірні правовідносини. За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. За ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. За ч. 5 ст. ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. При цьому, за ч. 7 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, скорочувати обсяги доходів місцевих бюджетів, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню. За нормами ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. За п. а ч. 1 ст. 7 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров`я шляхом створення розгалуженої мережі закладів охорони здоров`я. Відповідно до ст. 12 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» охорона здоров`я - один з пріоритетних напрямів державної діяльності. Держава формує політику охорони здоров`я в Україні та забезпечує її реалізацію. За нормами ст. 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють розвитку закладів охорони здоров`я усіх форм власності. Мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я формуються з урахуванням планів розвитку госпітальних округів, потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності забезпечення належної якості такого обслуговування, своєчасності, доступності для громадян, ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів. Існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Відповідно до Положення про фельдшерсько-акушерський пункт с. Дніпрове, затвердженого завідувачем Новоолександрівської амбулаторії ЗПСМ 02.03.2012 року, фельдшерсько-акушерський пункт (ФАП) у складі Новоолександрівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини (ПМСМ) забезпечує надання долікарської медичної допомоги населенню с. Дніпрове. За п. 1.3. Положення ФАП створений у с. Дніпрове з населенням до 300 осіб і більше, де немає інших надавачів безоплатної первинної медичної (медико-санітарної) допомоги, з метою забезпечення належної доступності Первинної медико-санітарної допомоги (ПМСД) жителям цього населеного пункту. За розділом II Положення до основних завдань ФАП віднесено: участь у наданні екстреної медичної допомоги у с. Дніпрове, де розташований ФАП; забезпечення виконання призначень лікаря в умовах ФАП та вдома; забезпечення надання долікарської невідкладної медичної допомоги; спостереження за розвитком дітей і підлітків; здійснення під контролем лікаря контролю за перебігом хронічних неінфекційних захворювань тощо. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.04.2013 № 259 затверджено Державні санітарні норми і правила «Санітарно-протиепідемічні вимоги до закладів охорони здоров`я, що надають первинну медичну (медико-санітарну) допомогу», якими встановлено гігієнічні вимоги до закладів охорони здоров`я, що надають первинну медичну (медико-санітарну) допомогу у тому числі щодо вимог до території, внутрішнього оздоблення приміщень, водопостачання і каналізації, опалення, вентиляції, кондиціювання, повітряного середовища приміщень, освітлення, санітарно- протиепідемічних заходів щодо профілактики внутрішньолікарняних інфекцій, тощо. Відповідно до ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності. Медичний пункт у с. Дніпрове існує впродовж тривалого часу, у якому має забезпечуватися надання медичних послуг жителям с. Дніпрове. Відповідно до ст. 49 Конституції України, ст. 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» існуюча мережа закладів охорони здоров`я не може бути скорочена, тобто підстави для припинення надання медичних послуг у закладі охорони здоров`я - фельдшерсько-акушерському пункті с. Дніпрове відсутні. Більш того, відсутність у с. Дніпрове інших закладів охорони здоров`я, зумовлює потребу в забезпеченні належної доступності Первинної медико-санітарної допомоги, за забезпечення конституційних прав людини на охорону здоров`я та медичну допомогу. При цьому, визнання за [PERSON] права постійного проживання в Фельдшерсько- акушерському пункті с. Дніпрове, порушує не лише право власності територіальної громади, а й права жителів с. Дніпрове на отримання медичної допомоги, оскільки проживання людини у закладі охорони здоров`я, зайняття його приміщень для своїх побутових потреб - приготування їжі, прання та сушіння білизни, тощо, а також відсутність у такої особи обов`язку щодо дотримання санітарно-епідемічних, вимог унеможливлює надання в цьому ж приміщенні медичних послуг - ведення прийому пацієнтів, здійснення медичних процедур, що входять до поняття долікарської допомоги з дотриманням Державних норми і правил, якими встановлені вимоги до діяльності закладів охорони здоров`я. Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 319, ч. 2 ст. 321 ЦК України, ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках встановлених Законом. Позивач після звільнення із займаної посади у Фельдшерсько-акушерському пункті с. Дніпрове залишився проживати на своєму робочому місці. Такі обставини не надають йому права постійного або тимчасового проживання у закладі охорони здоров`я. Законом такий випадок не визначено як підставу для обмеження територіальної громади у здійсненні права комунальної власності, а також такий випадок не визначено законом як підставу для припинення функціонування закладу охорони здоров`я та позбавлення жителів с. Дніпрове на забезпечення їх потреб у медичному обслуговуванні у Фельдшерсько-акушерському пункті, що є єдиним закладом охорони здоров`я безпосередньо в їх населеному пункті. [PERSON] своїми самовільними діями, створено перешкоди органам місцевого самоврядування та комунальному закладу охорони здоров`я у виконанні вимог законодавства щодо експлуатації існуючої мережі закладів охорони здоров`я за їх безпосереднім функціональним призначенням із забезпеченням надання медичних послуг жителям с. Дніпрове. Щодо посилань позивача [PERSON] на те, що його померла дружина [PERSON] була прописана у будівлі Фельдшерсько-акушерського пункту, необхідно зазначити наступне. У рішенні від 14.11.2001 у справі 1-31/2001 Конституційним Судом України зазначено, як свідчить аналіз відповідних підзаконних нормативних актів, прописка й досі має здебільшого дозвільний характер і здійснюється переважно на підставі відомчих актів. Одним з таких актів є Тимчасова інструкція про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року, яка встановлює необхідність отримання дозволу органів внутрішніх справ на прописку (виписку) в усіх без винятку населених пунктах України. Саме такий порядок прописки, за яким вибір особою місця проживання залежить, як правило, від рішення паспортної служби органів внутрішніх справ, обмежує право особи на вільний вибір місця проживання. Тобто у 2001 році прописка мала дозвільний характер і такий дозвіл надавався паспортною службою органів внутрішніх справ. В цей же час, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування приміщенням, оскільки відповідно до положень ЖК УРСР право користування (проживання) приміщенням виникало виключно на підставі ордеру (ст.ст. 58, 122 ЖК УРСР). Згідно тлумачення норм ст. 58 ЖК УРСР наведеного у пункті 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі 826/4766/17, у випадку невидачі особі, якій на підставі рішення уповноваженого органу було надане жиле приміщення для поліпшення житлових умов, ордера ця особа не може використовувати вказане жиле приміщення Згідно тлумачення норм ст.ст. 122 ЖК УРСР наведеного у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 761/15791/15-ц, право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Тобто, ЖК УРСР пов`язує виникнення права користування (проживання) із наявністю ордеру. Відповідно виключно за наявності у особи ордеру, члени сім`ї такої особи можуть вселитися у приміщення та набути право користування. В даному випадку, ані позивачу [PERSON] , ані його дружині [PERSON] ордеру на вселення у будівлю Фельдшерсько-акушерського пункту не надавались, рішення про надання дозволу на проживання не приймались. Відповідно жоден з них (ані позивач [PERSON] ані його дружина [PERSON] ) не набули права користування (проживання) будівлею Фельдшерсько-акушерського пункту. Посилання [PERSON] на те, що будівля [PERSON] -акушерського пункту є його єдиним житлом не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки останній мав у власності квартиру у місті Дніпро, яку добровільно продав, отриманими від продажу квартири коштами розпорядився на власний розсуд, не забезпечивши себе іншим житлом, з чого вбачається умисел на створення формальних підстав для пред`явлення позову у цій справі, та для заволодіння комунальним майном і перешкоджання діяльності закладу охорони здоров`я. Крім того, як зазначає представник Новоолександрівської сільської ради, [PERSON] має сина - [PERSON] , який мешкає поряд із будівлею Фельдшерсько-акушерського пункту. У статті 51 Конституції України закріплено обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Тож, покладання на територіальну громаду тягара щодо забезпечення [PERSON] житлом, у спосіб який обмежує права на медичну допомогу усіх мешканців села Дніпрове (до 300 осіб), за наявності у [PERSON] повнолітнього сина, який зобов`язаний утримувати свого батька і надавати йому допомогу є порушенням справедливого балансу між потребами суспільства (жителів с. Дніпрове) та потребами позивача [PERSON] . Щодо встановлення факту постійного проживання необхідно зазначити, що з огляду на відсутність правових підстав для визнання права постійного проживання у будівлі Фельдшерсько-акушерського пункту, відсутні підстави для встановлення будь-яких юридичних фактів. Окрім, того, як встановлено судами у справі 175/3460/17, посилання позивача на заволодіння спірним майном з березня 2001 року спростовується наявними у справі документами, а саме: копією договору купівлі-продажу від 30.07.2003 року, з якого вбачається, то 30 липня 2003 року у позивача [PERSON] та його дружини у власності знаходилась квартира, що розташована за у місті Дніпро, та копією паспорта позивача, з якого вбачається, до 19.08.2008 року його місцем реєстрації та проживання були адреси у місті Дніпрі. Враховуючи викладене вище, [PERSON] суду не надано належних а допустимих доказів на підтвердження свого позову, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати за основним позовом віднести за рахунок [PERSON] . Натомість, суду доведено факти створення Новоолександрівській сільській територіальній громаді, в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області перешкоди у користуванні будівлею фельдшерсько-акушерського пункту за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для задоволення зустрічного позову. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь Новоолександрівській сільській територіальній громаді, в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору при подачі зустрічного позову у розмірі 4540,00 грн.

Outcome: approved