Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-24 00:00:00

У лютому 2022 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Дашівської селищної ради Іллінецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позов мотивував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , за життя покійна заповіту не залишила. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою. Позивач зазначив, що частину спадкового майна, а саме: земельну ділянку призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва вже переоформив у нотаріальному порядку на своє ім`я та на даний час має намір оформити на своє ім`я після смерті матері цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою, однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на зазначене спадкове майно, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно покійної [PERSON] , що і стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 07.02.2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити в повному обсязі та розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача - Дашівський селищний голова подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги селищна рада визнає, проти їх задоволення не заперечує та просить проводити розгляд справи у відсутність представника селищної ради. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Згідно ч. ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав. Положеннями статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається після смерті фізичної особи, або оголошення її померлою. Судом установлено, що [INFO] у віці 71 рік померла [PERSON] , про що виконавчим комітетом Дашівської селищної ради Іллінецького району Вінницької області у Книзі реєстрації смертей зроблений відповідний актовий запис за № 35 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 25.03.2020 р. (а.с.7). На момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] до складу спадкової маси входило:земельна ділянка, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою. За життя покійна [PERSON] не залишила заповіту, однак як вбачається зі змісту довідки приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюка Т.Є. № 738/01-16 від 16 грудня 2021 року (а.с.9) [PERSON] являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . У встановлений законом шестимісячний строк [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюка Т.Є. з заявою про прийняття спадщини та постановою від 22.06.2020 р. (а.с.39). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2022 р. № 16/02-31 приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюк Т.Є. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів на них на ім`я спадкодавця (а.с.10). Зі змісту довідки Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області від 12.06.2020 р. № 522 вбачається що в архівних документах, зокрема погосподарській книзі, сільської ради були відомості про [PERSON] , як про власника житлового будинку в [ADDRESS] , який відносився до суспільної групи колгоспників станом на 15 квітня 1991 року, однак у 2014 році приміщення Кальницької сільської ради згоріло та згоріли і всі наявні в архіві документи, в тому числі відносно права покійної [PERSON] на зазначений житловий будинок. (а.с.8). Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Змістом статей 1268-1269 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями частини 4 статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56; Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за № 31/1056; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445. Згідно листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід користуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положенням ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Інструкцією про порядок реєстрації будинків та володінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 р. № 45/5. За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди залежало від державної реєстрації цього права. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 р. № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали, тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на будинок коглгоспного і робітничого (службового) двору. Як вбачається із технічного паспорту виготовленого 09 вересня 2019 р. фізичною особою підприємцем [PERSON] на ім`я померлої [PERSON] (а.а.11-16) житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] введено в експлуатацію у 1957 р. тобто, в той час, коли нормами діючого в той час законодавства не було передбачено жодних реєстраційних дій щодо права власності на житло. Єдиним доказом належності житла особі були відповідні записи у погосподарських книгах сільських рад. Нині чинне законодавство не містить визначення поняття „колгоспний двір". З прийняттям Закону України „Про власність" від 07.02.1991 р., який втратив чинність 20.06.2007 р., колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 16 грудня 1993 р. № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 р.). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Частки усіх членів колгоспного двору у майні колгоспного двору були рівними. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, члени - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство із ним. У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору (стаття 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р. мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. При цьому пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України „Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 р. поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. За приписами статей 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. Положеннями статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи вищевикладене, а також визнання позовних вимог відповідачем, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved