Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач посилається на те, що 02.11.1995 року вона з відповідачем уклала шлюб, який був зареєстрований Ужгородським міськвиконкомом Закарпатської області за актовим записом № 842. Від шлюбу в подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач систематично вчиняє відносно позивача аморальну та протиправну поведінку, зловживає алкогольними напоями погрожує, що також негативно позначається на неповнолітній дитині. Таким чином позивач стверджує, що подружжя знаходиться у неприязних стосунках, подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечитиме правам та інтересам позивача та може мати негативні наслідки. За наведених обставин позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. Вказує, що син після розірвання шлюбу залишається проживати за постійним місцем проживання матері, спору сприводу визначення її місця проживання у сторін немає. Позивач вказує на те, що оскільки [PERSON] є неповнолітнім, має право на отримання аліментів на його утримання від батька до досягнення ним повноліття, що слугувало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів. На підставі викладеного позивач просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного між нею та [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј від усіх видів доходівдо досягнення ним повноліття. Ухвалою судді від 29.01.2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 04.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак подали заяву про розгляд справи без їх участі, підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглянута за відсутності всіх учасників справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши вказану позовну заяву, вивчивши додані до неї письмові докази, оцінивши такі виходячи з їх належності та допустимості, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 02.11.1991 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Ужгородським міськвиконкомом Закарпатської області за актовим записом № 842, що підтверджується доданим до справи свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Від шлюбу в подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] ( відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне ведення господарства припинено, відповідач негідно поводиться у шлюбі, зокрема вчиняє психологічне насильство в сім`ї, зловживає алкоголем (доказом чого є наявна у справі копія постанови Ужгородського міськрайонного суду від 26.04.2019 року), внаслідок чого втрачено почуття любові та поваги. Кожний із них має різні погляди на сімейне життя. За наведених обставин позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. Як вбачається з матеріалів справи сторона відповідача не заперечила зазначені у позовній заяві фактичні дані, такий подав заяву про визнання позовних вимог. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач також визнав позовні вимоги. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знаходить. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Разом зі змісту позову вбачається, що після розірвання шлюбу неповнолітній син залишається проживати за постійним місцем проживання матері, спору сприводу визначення її місця проживання у сторін немає. Відтак зі змісту позову вбачається, що сторона позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј від усіх видів доходівдо досягнення ним повноліття, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття. Сторона відповідача проти задволення даної вимоги не заперечив. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 183 ЦПК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд, враховуючи вищезазначені норми закону, приймає до уваги фактичні обставини справи те, що відповідачем не надано доказів щодо аліментних стягнень за іншими виконавчими листами, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, аліменти в такому розмірі достатні для забезпечення мінімальних потреб дитини та не будуть ставити у скрутне становище платника аліментів, що буде відповідати засадам законності та справедливості. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Позивач, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів, а тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved