Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~У листопаді\~2021\~року представник\~позивача військової\~частини [NUMBER] \~(надалі\~ В/Ч\~ [NUMBER] )\~звернувся в\~суд з\~позовом до\~відповідача [PERSON] \~про стягнення\~матеріальної шкоди\~заподіяної внаслідок\~ДТП в\~порядку регресу\~у розмірі\~60\~711\~грн.,\~посилаючись на\~те,\~що [PERSON] \~є сином\~ [PERSON] ,\~який з\~12\~червня 2015\~року зарахований\~до списків\~особового складу\~ВЧ [NUMBER] .\~Згідно свідоцтва\~про смерть\~серії [NUMBER] \~від 22\~квітня 2016\~року [PERSON] \~помер [INFO] .\~Однак,\~під час\~проходження військової\~служби за\~контрактом,\~а саме\~16\~вересня 2015\~року близько 12 год. 30 хв., по вул. Дорожня в с. Костянтинівка Мелітопольського р-ну Запорізької обл., [PERSON] , керуючи службовим автомобілем «ГАЗ 53», д.н.з [NUMBER] , порушив ПДР України та здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген», д.н.з [NUMBER] внаслідок чого останній отримав механічні пошкодження. Постановою Мелітопольського міськрайонного суду від 02 жовтня 2015 року [PERSON] визнано винним у спричиненні зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. На підставі\~рішення господарського\~суду Донецької\~області від\~05\~грудня 2017\~року,\~20\~березня 2018 року позивач сплатив для ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 60 711 грн. виплаченого страхового відшкодування за фактом зазначеної ДТП. У зв`язку із тим, що [PERSON] помер, унеможливлюється звернення в судовому порядку до вказаної особи з метою відшкодування вказаних збитків. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на листопад 2021 року житловий будинок загальною площею 63 кв.м., одержаний у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] . Тобто, В/Ч [NUMBER] встановлена наявність майна, на яке після смерті [PERSON] може бути направлено стягнення. За таких обставин просив суд стягнути з [PERSON] на користь ВЧ [NUMBER] суми шкоди в порядку регресу в розмірі 60 711 грн. та сплачений судовий збір у сумі 2270 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся з письмовою заявою про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, позивач подав до суду заперечення, в якому зазначив, що вказана ДТП, спричинення шкоди та виплата позивачем сплаченого страхового відшкодування відбулись в період з 16 вересня 2015 року по 20 березня 2018 року, а тому вважає, що спірні правовідносини по даній справі регулюються законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а саме «Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженим постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року (надалі Положення). Відповідно до Положення повна матеріальна відповідальність за шкоду військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, заподіяна з їх вини державі настає у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій, дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. Як слідує із матеріалів справи ДТП з вини [PERSON] , внаслідок якої була спричинена шкода, сталася з необережності, а не внаслідок умисних дій останнього, а тому він може нести матеріальну відповідальність за спричинену шкоду у розмірі не більшому за його місячне грошове забезпечення. Покладення на [PERSON] та нього, як його спадкоємця, повної матеріальної відповідальності не відповідає вимогам зазначеного Положення, оскільки матеріали справи не містять даних про вчинення умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину або посилання на наявність інших обставин, за яких настає повна матеріальна відповідальність. Таким чином, доводи позивача про те, що відповідно до частини першої ст. 1191 ЦК України В/Ч [NUMBER] має право зворотної вимоги (регресу) до нього в розмірі всієї суми виплаченого відшкодування, є безпідставними, оскільки нормами законодавства (п.10 Положення) встановлено розмір матеріальної відповідальності - не більше місячного грошового забезпечення. Як слідує із матеріалів даної справи, позивач не надав доказів розміру місячного грошового забезпечення [PERSON] на час спричинення ним шкоди та виникнення спірних правовідносин, в межах розміру якого із нього може бути стягнута спричинена ним шкода, а також вартості спадкового майна, яке було одержано ним у спадщину після смерті [PERSON] , у межах вартості якого на нього може бути покладено обов`язок з відшкодування спричиненої ним шкоди. Крім того, позивач здійснив виплату страхового відшкодування ПАТ «Українській пожежно-страховій компанії» в розмірі 60 7011 грн. 20 березня 2018 року і саме з цього дня у нього виникло право вимоги до мене з повернення та стягнення зазначеної суми коштів. Таким чином, право на звернення до суду з регресним позовом до нього позивач набув після перерахування на користь ПАТ «Української пожежно-страхової компанії» матеріальної шкоди заподіяної [PERSON] внаслідок порушення ПДР, а саме з 20 березня 2018 року, а тому встановлений законом трьохрічний строк позовної давності сплинув 20 березня 2021 року. Позивач звернувся до суду із позовом по даній справі 12 листопада 2021 року, тобто із пропуском встановленого законом строку позовної давності, що є окремою та самостійною підставою для відмови у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. \~ \~ \~ \~ Судом\~встановлено,\~що під\~час проходження\~військової служби\~за контрактом,\~а саме\~16\~вересня 2015 року близько 12 год. 30 хв., по вул. Дорожня в с. Костянтинівна Мелітопольського р-ну Запорізької обл., [PERSON] , керуючи службовим автомобілем «ГАЗ 53», д.н.з [NUMBER] , порушив ПДР України та здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген», д.н.з [NUMBER] , внаслідок чого останній отримав механічні пошкодження. Постановою Мелітопольського міськрайонного суду від 02 жовтня 2015 року [PERSON] визнано винним у спричиненні зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. На підставі\~рішення господарського\~суду Донецької\~області від\~05\~грудня 2017\~року,\~20\~березня 2018 року позивач сплатив для ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 60 711 грн. виплаченого страхового відшкодування за фактом зазначеної ДТП. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 квітня 2016 року [PERSON] помер [INFO] . Його спадкоємцем є син [PERSON] . Відповідно до ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов`язану з використанням транспортних засобів. Згідно з ч. 2\~ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною 1 статті 1188 ЦК України встановлює, що шкода, заподіяна внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. Аналіз положень ст.ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди. За цим правилом відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювана. Статті 1187, 1188 ЦК України встановлюють правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб`єктного складу відповідальної особи (обов`язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювана. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення ч. 1ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерела підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Таким чином, положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Згідно ч. 1, 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаний із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Як слідує із вищевикладеного та матеріалів даної справи на час вищезазначеної ДТП та спричинення шкоди, [PERSON] проходив військову службу за контрактом у В/Ч [NUMBER] та виконував службові обов`язки, а автомобіль «ГАЗ 53», д.н.з [NUMBER] , перебував на балансі позивача та належав йому на праві оперативного управління. За таких обставини, обов`язок з відшкодування шкоди яка спричинена внаслідок вищезазначеної ДТП покладається на позивача, як володільця автомобіля «ГАЗ 53», д.н.з [NUMBER] та роботодавця [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до\~п.\~6\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~від 01\~березня 2013\~року «Про\~деякі питання\~застосування судами\~законодавства при\~вирішенні спорів\~про відшкодування\~шкоди,\~завданої джерелом\~підвищеної небезпеки»\~-\~фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). На час виникнення спірних правовідносин питання щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців були врегульовані «Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затверджене постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року (надалі по тексту Положення), яке втратило чинність на підставі Закону № 160-ІХ від 03 жовтня 2019 року «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», який набрав чинності 31.10.2019 року. Таким чином, положення зазначеного Закону не поширюються на спірні правовідносини, так як вони виникли до набрання ним чинності. Разом із тим, Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Згідно пункту 2 Положення, військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Пунктом 7 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Згідно п. 8 Положення, залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність. Відповідно до п. 10 Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення. Повна матеріальна відповідальність за шкоду військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, заподіяна з їх вини державі настає у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій, дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. ДТП з вини [PERSON] , внаслідок якої була спричинена шкода, сталася з необережності, а не внаслідок умисних дій останнього, а тому він може нести матеріальну відповідальність за спричинену шкоду у розмірі не більшому за його місячне грошове забезпечення. Покладення на [PERSON] та відповідача, як його спадкоємця, повної матеріальної відповідальності не відповідає вимогам зазначеного Положення, оскільки матеріали справи не містять даних про вчинення умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину або посилання на наявність інших обставин, за яких настає повна матеріальна відповідальність. Таким чином, доводи позивача про те, що відповідно до частини першої ст. 1191 ЦК України В/Ч [NUMBER] має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача в розмірі всієї суми виплаченого відшкодування, є безпідставними, оскільки нормами законодавства (п.10 Положення) встановлено розмір матеріальної відповідальності - не більше місячного грошового забезпечення. Аналогічна правова позиція (стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі місячного грошового забезпечення) у аналогічних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року по справі № 161/175/17. Також, ч. 4 ст. 1231 ЦК України передбачено, що майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого . чи нерухомого майна, яке було одержано ними у спадщину. Позивач не надав доказів розміру місячного грошового забезпечення [PERSON] на час спричинення ним шкоди та виникнення спірних правовідносин, в межах розміру якого із відповідача може бути стягнута спричинена ним шкода, а також вартості спадкового майна, яке було одержано відповідачем у спадщину після смерті [PERSON] , у межах вартості якого на відповідача може бути покладено обов`язок з відшкодування спричиненої ним шкоди. Частинами 1-4 ст. 12 та ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи . невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Такими чином,\~з огляду\~на принцип\~диспозитивності цивільного\~процесу суд\~не вправі\~самостійно збирати\~докази,\~а саме\~щодо розміру\~місячного грошового\~забезпечення [PERSON] \~станом на\~вересень 2015\~року,\~а саме\~на \~час скоєння\~ДТП та\~виникнення спірних\~правовідносин,\~а також\~щодо обсягу\~та вартості\~спадкового майна,\~успадкованого мною\~після смерті\~ [PERSON] ,\~що свідчить\~про недоведеність\~позовних вимог. Під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності до вимог позивача, посилаючись на те, що ДТП мало місце 16 вересня 2015 року, а встановлений законом трьохрічний строк позовної давності сплинув 20 березня 2021 року. Згідно із\~статтею 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4\~ст. 267 Цивільного кодексу України). Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі\~№ 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі\~№ 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі\~№ 575/476/16-ц. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed