Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про: 1. Визнання трудового договору між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю Завод «Флекстронікс ТЗОВ» таким, що є неукладеним. 2.Визнання неправомірним та скасування наказу від 10 червня 2021 року №3031-ОС про прийняття на роботу [PERSON] . 3. Визнання неправомірним та скасування наказу від 17.09.2021 №4836-ОС про звільнення з роботи [PERSON] . 4. Стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000,00 гривень; 5. Стягнення судових витрат у сумі 10000,00 гривень. Як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на обставини щодо незаконності укладання трудового договору між нею та відповідачем, оскільки після написання заяви про прийняття на роботу вона повідомила відповідача про відкликання такої заяви; до виконання трудових обов`язків вона не приступала, тому трудовий договір є неукладеним. У зв`язку з неукладанням трудового договору підлягає скасуванню і наказ про прийняття на роботу та про звільнення з роботи. Також зазначає, що внаслідок таких дій відповідача порушено її право на отримання допомоги по безробіттю. Крім того, такі дії товариства є фактично примушуванням до праці, що заборонено чинним законодавством. У переданому на розгляд суду позові, представник позивача наголосила на тому, що неодноразово як в усній, так і в письмовій формі повідомляла відповідача про відкликання заяви про працевлаштування та неприйняття запропонованих умов праці, однак такі залишилися без відповідної реакції. У зв`язку з вищевказаними порушеннями трудових прав, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст.ст. 21, 24, 29, 237-1 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про зайнятість», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Відповідач, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відзив на позовну заяву не надав. Третя особа пояснень по суті спору не надіслала. Відповідно до ухвали суду від 10 березня 2022 року в задоволенні заяви представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін - відмовлено. На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є встановлення факту укладання/неукладання трудового договору, існування між сторонами трудових правовідносин та правомірності дій відповідача щодо видачі наказів про прийняття на роботу та про звільнення з роботи [PERSON] . В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи. З даних трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] 09.03.2021 розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а 03.08.2021 - припинено виплату допомоги по безробіттю відповідно до ст. 31 ч. 1 п. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 10.06.2021 [PERSON] подала генеральному директору ГТ у формі Товарситва з обмеженою відповідальністю Завод «Флекстронікс ТзОВ» п. Матей Міклош заяву про прийняття на роботу з 10.06.2021 на посаду молодшого контролера якості у відділ забезпечення якості. На підставі наказу від 10 червня 2021 року №3031-ОС [PERSON] прийнято на роботу з 10 червня 2021 року у відділ забезпечення якості МЕСН на посаду молодшого контролера якості. З даних акту від 10.06.2021 вбачається, що позивач прийнята на роботу 10.06.2021. Ознайомлення з умовами праці відбулося 10.06.2021, однак з наказом про прийняття на роботу позивач ознайомлена не була, оскільки не прибула у відділ кадрів підприємства на вимогу. 14.06.2021 та 08.07.2021 [PERSON] направлено начальнику управління Держпраці у Закарпатській області звернення щодо вирішення питання порушення її трудових прав при влаштуванні на роботу. 29 червня 2021 року менеджером з персоналу Флекстронікс ТзОВ надіслано повідомлення до Воловецької районної філії Закарпатського обласного центру зайнятості, у якому було наголошено на тому, що 10.06.2021 [PERSON] вступила в трудові відносини із заводом Флекстронікс ТзОВ; трудові відносини тривають; працівниця 24.06.2021 подала заяву про відміну працевлаштування, проте трудові відносини тривають; висловлено прохання посприяти з`явленню [PERSON] на підприємство для вирішення питання подальшого працевлаштування. У листі від 30.07.21 №07-04/4678 Управління держпраці у Закарпатській області містяться інформація відносно того, що у відповідача було проведено інспекційне відвідування, в ході якого встановлено, що [PERSON] була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, з умовами праці, проведено вступний інструктаж з техніки безпеки та вступний інструктаж з пожежної безпеки; правові підстави для вжиття заходів реагування на звернення від 14.06.2021 та від 08.07.2021 відсутні. Дані акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 4 серпня 2021 року №15 свідчать про припинення реєстрації безробітної [PERSON] з 10.06.2021 у зв`язку з підтвердженням працевлаштування останньої. 10 серпня 2021 року інспектором з кадрів ГТ Завод «Флекстронікс ТзОВ» позивачу надано повідомлення про необхідність явки до відділу персоналу підприємства для вирішення питання подальшого працевлаштування, так як з 11 червня 2021 року роботодавець документує пропущені робочі дні як відсутність без поважних причин і може застосувати підставу для розірвання трудового договору, передбачену п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. На підставі наказу про припинення трудового договору (контракту) від 11.06.2021 №4836-ОС, дата складання: 17.09.2021 [PERSON] звільнена з посади молодшого контролера якості за прогул на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України. 06.10.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за ст. 173 ч. 1 КК України щодо порушення відносно [PERSON] права на працю, номер кримінального провадження: 12021078040000798. У поданому на розгляд суду позові позивач посилається на те, що трудовий між нею та роботодавцем є неукладеним, оскільки вона заявила про відкликання заяви про прийняття на роботу, внаслідок чого підлягають скасуванню також і накази про прийняття на роботу та звільнення з роботи. 2. Надаючи правову оцінку вищевказаним аргументам позивача, суд, у контексті з наявними у матеріалах справи доказами, виходить з наступного. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Роз`яснюючи вищевказані положення Основного Закону України, Верховний Суд України у п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (надалі - Постанова №9) звернув увагу судів на необхідності неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (частина друга статті 2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП)). Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Вимоги щодо форми трудового договору визначені у статті 24 КЗпП, де вказано, що трудовий договір, як правило, укладається у письмовій формі, та визначені випадки, коли письмова форма трудового договору є обов`язковою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Частиною четвертою статті 24 КЗпП передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, можна зробити висновок, що саме наказ (розпорядження) про прийняття на роботу, який підписано керівником та працівником (про ознайомлення), можна вважати домовленістю про роботу між сторонами трудового договору (загальні умови роботи та оплати). А заяву можна вважати лише проханням майбутнього працівника прийняти його на роботу, тоді як наказ - це фактично аналог трудового договору, але у так званій усній формі. Трудовий договір вважається укладеним з моменту оформлення відповідного наказу чи розпорядження роботодавця про зарахування працівника на роботу, або з дати, передбаченої в договорі. У разі укладення трудового договору між працівником та роботодавцем-фізичною особою - договір вважається укладеним з моменту його реєстрації в територіальному відділі Державної служби зайнятості за місцем проживання фізичної особи. Згідно з частиною першою статті 29 КЗпП до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором (крім трудового договору про дистанційну роботу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та поінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, на якому він працюватиме, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з питань техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. З наявної в матеріалах справи заяви [PERSON] від 10.06.2021 про прийняття на роботу вбачається, що така ознайомлена з правилами трудового розпорядку, згідна з умовами праці, отримала ввідний інструктаж з пожежної безпеки та ввідний інструктаж з техніки безпеки, про що свідчить її особистий підпис. Також відповідачем, на виконання приписів частини четвертої статті 24 КзПП було видано наказ №3031-ОС про прийняття на роботу. Фактичний аналіз змісту наявних в матеріалах справи даних, свідчить про те, що позивач ознайомилася з умовами праці, про що свідчить її особистий підпис на заяві про прийняття на роботу, а відповідач виконав свій обов`язок та видав наказ про прийняття на роботу. Разом з тим, датована 10.06.2021 заява [PERSON] про скасування заяви про прийняття на роботу не може бути належним та достовірним доказом, оскільки така не містить відмітки відповідача про отримання, а дані фіскального чеку про направлення «Заводу Флекстронікс» рекомендованого листа датовані 17.06.2021. Крім того, дані адресованих позивачу повідомлень свідчать про те, що заяву про «відміну» працевлаштування подано [PERSON] 24.06.2021, тобто після виникнення між сторонами трудових відносин. Таким чином, в матеріалах справи відсутні фактичні дані щодо незгоди позивача із запропонованими умовами праці, підробки її підписів щодо ознайомлення з умовами праці, правилами внутрішнього трудового розпорядку та отримання відповідачем 10.06.2021 повідомлення про відкликання заяви про прийняття на роботу. Крім того, порушення прав позивача відносно прийняття на роботу в Господарське товариство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю завод «Флекстронікс ТзОВ» без її згоди, були предметом інспекційного відвідування Управління держпраці у Закарпатській області, за результатами якого встановлено відсутність правових підстав для вжиття заходів реагування. Разом з тим, статтею 3 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Частиною першою ст. 9 Цивільного кодексу України регламентовано, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Верховним Судом України в абзаці шостому п. 8 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Так, з урахуванням положень ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про визнання трудового договору неукладеним. Визнання трудового договору неукладеним, не передбачено чинним законодавством в якості способу захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Разом з тим, якщо новоприйнятий працівник не виходить на роботу з якихось причин (наприклад, передумав, знайшов інше місце роботи тощо), роботодавцю необхідно видати наказ про скасування наказу про прийняття такого працівника на роботу та подати до ДФС скасовуюче повідомлення Наказ про скасування наказу про прийняття працівника на роботу видається на підставі заяви такого працівника або акта про відмову приступити до роботи. Щодо позовної вимога про скасування наказу про прийняття на роботу та наказу про звільнення з роботи, то така мотивована фактом наявності неукладеного трудового договору. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовної вимоги про визнання трудового договору неукладеним, не підлягають задоволенню також і вимоги позивача про скасування наказу про прийняття на роботу та наказу про звільнення як похідні вимоги від основної (вимоги про визнання трудового договору неукладеним). Крім того, в провадженні сектору дізнання Мукачівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області перебуває кримінальне провадження №12021078040000798 від 05.10.2021 року, за ч. 1 статті 173 КК України щодо вчинення відносно [PERSON] порушення прав на працю. Таким чином, факт існування між сторонами трудових правовідносин є предметом доказування у кримінальному провадженні, а тому, спростування достовірності цього доказу не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, а таке питання повинно вирішуватися в порядку кримінального судочинства. Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У цій справі позивач звернувся до суду з позовом до суду про визнання трудового договору неукладеним, вважаючи, що відповідач порушив її право на працю, уклавши оспорюваний трудовий договір проти її волі. Проте, вирішення вказаних позовних вимог щодо оцінювання доказу (трудового договору) на предмет його належності та допустимості може потягнути створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі, в якій позивач має статус потерпілого. Викладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в ухвалі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі №484/1926/20, провадження № 61-17571ск20. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed