Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, згодом уточнивши його, посилаючись на те, що він працює з 12 вересня 2018 року на посаді охоронника 2 розряду Охорони підприємства та об`єктів на філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця». У грудні 2021 року на роботі в нього вимагали медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби СОVID- 19, спричиненої коронавірусом SARC-CoV-2. Після чого, його 16 грудня 2021 року було ознайомлено з наказом від 16 грудня 2021 року №1476к «Про відсторонення від роботи», який було ним підписано із запереченнями. Відповідно до Наказу його відсторонення від роботи здійснене на виконання наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021р. № 2153, зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 щодо переліку професій, для яких щеплення проти СОVID- 19 є обов`язковим. Даний Наказ вмотивований тим, що він ухилився щеплюватися від СОVID- 19 та не надав в установленому порядку документів, які б підтверджували б його вакцинацію від СОVID- 19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації від СОVID- 19. Однак, ні в трудовому (колективному) договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між ним та відповідачем не передбачено умови щодо відсторонення його з роботи з підстав відсутності щеплення. В ч. 1 ст. 12 ЗУ «Захист населення від інфекційних хвороб» зазначено перелік обов`язкових щеплень і відповідно до цього Закону щеплення від СОVID- 19 не є обов`язковим, а тому відсторонення працівника на підставі ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. Крім того, на сьогодні відсутній встановлений порядок щодо відсторонення працівника від роботи в разі відсутності щеплення від СОVID- 19. Позивач вважає, що Наказ про його відсторонення від роботи є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки вимога, щодо проходження ним повного курсу вакцинації від СОVID- 19 та пред`явлення документів для підтвердження вакцинації для допуску його до роботи є порушенням його гідності, основних конституційних прав, а саме: права на працю, права на повагу до особистого життя стосовно інформації про здоров`я, гарантованого Конституцією України та Конвенцією про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини: Конвенція про права людини та біомедицину. Позивач зазначає, що згідно до діючого законодавства, інформація по стан його здоров`я, а також наявність щеплення, є персональні дані, його особисті немайнові права, які є невід`ємними і непорушними, та являються конфіденційною інформацією, яка охороняється Законом. Відповідно до діючого законодавства хвороба СОVID- 19 не внесена до Закону України «Захист населення від інфекційних хвороб» в перелік інфекційних хвороб, яка була б обов`язковою для щеплення. Крім того, з офіційної інформації відомо, що вакцинація від СОVID- 19 має значну кількість смертельних наслідків та в разі вакцинації позивачем може мати реальну загрозу до його життя. Рішення про вакцинацію відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ, яка не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, оскільки згідно діючого законодавства неможливо застосувати до даних правовідносин положень Постанови КМУ, оскільки необхідно вирішувати спір на підставі норм статей 43, 92 Конституції, тому, що в Україні відсутні Закони, які б передбачали б право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, які відмовилися від вакцинації проти СОVID- 19. Постанова Кабінету Міністрів України, а саме: п. 41-6 Постанови № 1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними постановою КМУ №1096 від 20.10.2021 року) є тимчасовим і виконуючи її умови відповідачем порушено насамперед право позивача на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, а також право на заробітну плату, яка є складовою права на працю відповідно до цієї статті. Пункт 41-6 постанови Кабміну № 1236 від 09.12.2020 р. не підлягає правозастосуванню та відповідно до ст. 19 Конституції України відповідачу слід було утриматися від її виконання. Тому на підставі того, що відсторонення позивача від роботи є незаконним та необґрунтованим з відповідача слід стягнути на його користь середній заробіток за весь період відсторонення від роботи. Тому, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права, оскільки даний Наказ є незаконним та таким, що грубо порушує його право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 грудня 2021 року, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 січня 2022 року, замінено відповідача. 24 січня 2022 року надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що 08.12.2021 року до відома позивача було доведено зміст: п. 41-6 Постанови Кабінету міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної СОVID- 19, спричиненої коронавірусом SARC-CoV-2; наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 р. № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням»; наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 р. № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням»; постанови Кабінету Міністрів України від 04.04.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» та необхідність пройти щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 до 08.12.2021 року і попереджено про відсторонення від роботи в разі ухилення зробити щеплення. 16.12.2021 року було складено акт про те, що позивач не надав документи про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до такого щеплення. У з`язку з ухиленням від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 18.12.2021 року позивача було відсторонено від роботи на підприємстві до моменту усунення причин, що зумовили відсторонення його від виконання посадових обов`язків, без збереження заробітної плати та зі збереженням робочого місця. Предаставник відповідача вважає, що роботодавець в особі В.о.директора філії Миснік А.В., з метою забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача. Крім того, позивача було тимчасово відсторонено від займаної посади, а не звільнено з займаної посади та підстав про поновлення позивача на роботі, в порядку ст. 235 КЗпП України не вбачається. 26.01.2022 року позивачем надано відповідь на відзив в якому зазначив, що заперечує проти відзиву та не погоджується з доводами відповідача, оскільки відповідачем не встановлена правомірність застосування положень діючого законодавства щодо карантинних обмежень. Постановою КМ України від 09.12.2020 №1236 було введено карантин, термін дії якого закінчився 28 лютого 2021 і в подальшому жодних постанов КМ України, яким би встановлювався карантин на інший період не приймалось. Внесення змін до п.1 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236є неприйнятним з точки закону, оскільки КМ України вправі, відповідно вимог ч. 1 ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"встановлювати та відміняти карантин, а повноважень продовжувати його дію, шляхом внесення змін до відповідних пунтів постанови, якою встановлювався карантин та визначався період його дії не наділений. Отже, враховуючи норми матеріального права станом на дату наказу карантин не встановлювався, отже не було підстав для правомірності застосування положень Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та виконання Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 та відсторонення позивача від роботи, що свідчить про незаконність. Відповідач сам визначив та стверджує, що позивач є «встановлена загроза» щодо «безпеки життя і здоров`я всіх працівників»філії «Панютинський вагоноремонтний завод». Таке визначення здійснено відповідачем без надання належних, допустимих та достовірних доказів до цього. Також це є виправданням відповідачем своїх протиправних дій та прямим бездоказним звинуваченням позивача, що він є загрозою безпеки життя і здоров`я всіх працівників філії, тому із цієї причинипозивача було відсторонено на підставі наказу. Відповідачем було порушено презумпцію невинності позивача, визначивши його «встановленою загрозою» щодо «безпеки життя і здоров`я всіх працівників»,що є образою честі і гідність позивача, що є неприпустимо у відповідності до ст. 3,19,62 Конституції України. Відсутній жодний доказ, що саме позивач несе загрозу для життя і здоров`я оточуючих людей.Також за відсутності або наявності медичної процедури (щеплення) не може бути ніякого обмеження прав і основних свобод позивача, тим більше не може бути визнаним, як «загроза» щодо «безпеки життя і здоров 'я всіх працівників», оскільки інтереси та благополуччя позивача превалюють над виключними інтересами усього суспільства або науки. Крім того, відповідно до ст. 23 «Про захист населення від інфекційних хвороб» відсторонення від роботи осіб, які є бактеріоносіями здійснюється у разі, якщо бактеріоносіями є особи, робота яких пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб, такі особи за їх згодою тимчасово переводяться на роботу, не пов`язану з ризиком поширення інфекційних хвороб. Якщо зазначених осіб перевести на іншу роботу неможливо, вони відсторонюються від роботи в порядку, встановленому законом. На період відсторонення від роботи цим особам виплачується допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Зазначені в частині першій цієї статті особи можуть бути визнані тимчасово або постійно не придатними за станом здоров`я для виконання певних видів робіт. Рішення про тимчасову чи постійну непридатність осіб, які є бактеріоносіями, для виконання певних видів робіт приймається медико-соціальними експертними комісіями на підставі результатів лікування, даних медичних оглядів тощо. Таке рішення медико-соціальної експертної комісії може бути в установленому порядку оскаржено до суду.Перелік видів робіт, для виконання яких особи, які є бактеріоносіями, можуть бути визнані тимчасово або постійно не придатними, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже діючим законодавством допускається залишати на робочому місці навіть працівників, які є бактеріоносіями інфекційних хвороб. У випадку коли їх робота пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб, такі особи за їх згодою тимчасово переводяться на роботу, не пов`язану з ризиком поширення інфекційних хвороб. Тому дії відповідача, щодо відсторонення від роботи позивача без збереження заробітної плати є грубе порушення діючого законодавства та порушення основоположних та конституційних прав позивача. У відзиві відповідач не визнає, що здійснив втручання в особисте життя позивача, та водночас зазначає що: «Сертіфікат вакцинації не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме факт вакцинації», однак сама вимога відповідача надати позивачем докази проведення відносно нього, якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є незаконною, оскільки є конфеденційною інформацією. Згідно до діючого законодавства, інформація по стан здоров`я позивача, а також наявність щеплень, є персональними даними позивача та особистими немайновими правами та ці данні є невід`ємними і непорушними, та являються конфіденційною інформацією, яка охороняється Законом, тому відповідач не мав ніякого права запитувати або вимагати від позивача дану інформацію. Порушення цього законодавства тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України, оскільки забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Дії відповідача мають ціль адміністративно-матеріального примусу позивача до участі в клінічних випробуваннях лікарських засобів шляхом вакцинації експериментальними вакцинами. На сьогодні усі зареєстровані в Україні вакцини проти СОVID- 19 є експериментальними лікарськими засобами, що перебувають на стадії клінічних досліджень та зареєстровані для екстреного застосування та остаточно не з`ясована їх дія на організм людини. Тому не відомо, які побічні ефекти від використання експериментальних вакцин можуть бути як у найближчі, так і у віддалені терміни та/або у нащадків людей, яким були введені ці вакцини. Це підтверджується текстами офіційних інструкцій вакцин проти СОVID- 19. Крім того, особи яким надаються лікарські засоби: вакцина або інші медичні препарати для профілактикикоронавірусної хвороби СОVID- 19 - є учасниками медичних досліджень. В свою чергу позива не виявлявав бажання щодо участі у випробуваннях лікарського засобу і при цьому неодноразово вказував, що не може наражати себе на ризик щодо свого життя та стану свого здоров`я з будь-яких підстав. Також державою знято будь-яку відповідальність за наслідки та не надано ніяких гарантій за наслідки заподіяної шкоди вакцинацією здоров`ю та життю. Наказ відповідача є доказом того, що у відношенні позивача здійснено примус до втручання у сферу здоров`я та може мати для позивача негативні наслідки. 01.02.2022 року від представника відповідача надійшло заперечення в якому, вказав, що звертаючись до суду з даним позовом позивачем не надано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі. Позивач посилається як на підставу звільнення його від сплати судового збору на положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», яким передбачено звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. За змістом позовної заяви та наведених позивачем мотивів ним оспорюється наказ про відсторонення від роботи та фактично порушується питання про допуск до роботи, адже позивача не звільнено, а лише відсторонено. Оскільки предметом цього позову є оскарження наказу про відсторонення Позивача від роботи, яке по своїй суті є призупиненням виконання ним своїх трудових обов`язків, а не звільненням із займаної посади, що мало б наслідком вирішення питання про поновлення на роботі такого працівника, його доводи про наявність пільг при зверненні до суду із зазначеним у заяві питанням з підстав, наведених у позові, суд не має приймати до уваги. Заробітна плата, яку просить стягнути Позивач, за своєю суттю є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, що не підпадає під категорію пільг при сплаті судового збору за п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Крім того, позивачем не наданий обгрунтований розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про відсторонення Позивача від роботи є обґрунтованим, містить належні посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення Позивача від роботи. Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від СОVID- 19 (захворюваня, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належшь до особливо небезпесної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Також відсутнє втручання в приватне життя позивача, оскільки вимога роботодавця про надання сертифікату про профілактичне щеплення проти СОVID- 19 або медичного висновку про абсолютне протипоказання до такої вакцинації не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз ті методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Разом з тим, інформації про СОVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, СОVID- сертифікат не є медичною таємницею. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило, відповідно до положень ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] , 12.09.2018 року [PERSON] прийнято в охорону підприємства та об`єктів охоронником 2 розряду, Філії «ПВРЗ» АТ «Укрзалізниця». Листом-ознайомлення доведено до відома працівників ОП АТ «Укрзалізниця» зміст: пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID- 19, спричиненої коронавірусом SARC-CoV-2 з додатком; наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком (в частині, що стосується АТ «Укрзалізниця»). Списки пунктів вакцинації у місті Лозова, а також в разі відсутності щеплення працівник буде відсторонений від роботи з 09.12.2021 року. З даним листом-ознайомлення був ознайомлений і [PERSON] про, що свідчить його підпис. 16.12.2021 року складено Акт №2, про те, що [PERSON] , охоронник 2 розряду ОП станом на 16.12.2021 року не надав до Відділу кадрів філії «ПВРЗ» АТ «Укрзалізниця» документ, який підтверджує вакцинацію проти СОVID- 19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID- 19 (форма №028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. Встановлено факт ухилення від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID- 19. [PERSON] доведено до відома інформацію: про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти СОVID- 19 - відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-III з 18 грудня 2021 до усунення причин, які зумовили таке відсторонення; про те, що він буде допущений до роботи на умови пред`явлення ним документа, який підтверджує вакцинацію проти СОVID- 19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID- 19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. З даним актом позивач ознайомлений, про що поставив підпис. Наказом від 16.12.2021 року №1476к «Про відсторонення від роботи» було наказано - [PERSON] відсторонити від роботи, охоронника 2 розряду Охорони підприємства та об`єктів з 18.12.2021 року до моменту усунення причин відсторонення. Та в разі отримання ним обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіратрної хвороби хвороби СОVID- 19, спричиненої коронавірусом SARC-CoV-2, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID- 19, виданого закладом охорони здоров`я письмово повідомити про це начальника Охорони підприємтсва та об`єктів та надати до Відділу кадрів документів, який підтверджує вакцинацію проти СОVID- 19 або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID- 19. На час відсторонення [PERSON] від роботи нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювати. За вказаним наказом на відповідальну особу покладено виконання даного наказу. З даним наказом позивач [PERSON] ознайомлений поставивши власноруч свій підпис, в накзі заначив, що з даним наказом не згоден, вважає його протизаконним, згідно ст. 63 КУ особа не несе відповідальність за відмову надавати пояснення щодо себе, більш детальне заперечення буде надано поштою. 19.12.2021 року [PERSON] було надано заперечення Директору філії «ПВРЗ» АТ «Укрзалізниця» щодо наказу №1476к від 16.12.2021 року «Про відсторонення». Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України. Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19). Частинами другою, третьою статті 14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. В силу ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно приписам ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що Кабінет Міністрів України відповідно до закону встановлює карантинно-обмежувальні заходи на території виникнення і поширення інфекційних хвороб та уражень людей. У разі виникнення чи загрози виникнення або поширення особливо небезпечних і небезпечних інфекційних хвороб, масових неінфекційних захворювань (отруєнь), радіаційних уражень населення органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування за поданням відповідних головних державних санітарних лікарів у межах своїх повноважень можуть запроваджувати у встановленому законом порядку на відповідних територіях чи об`єктах особливі умови та режими праці, навчання, пересування і перевезення, спрямовані на запобігання та ліквідацію цих захворювань та уражень. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації зобов`язані забезпечувати своєчасне проведення масових профілактичних щеплень, дезінфекційних, дезінсекційних, дератизаційних, інших необхідних санітарних і протиепідемічних заходів. Постановою КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було постановлено : Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин. Пунктом 41-6 вказаної Постанови КМУ № 1236 встановлено: керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 р. № 2393 був доповнений Перелік затверджений Наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021 р. професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, згідно якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.». Згідно Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до таких об`єктів відноситься зокрема АТ «Укрзалізниця». Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держвлади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків: втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, для захисту прав і свобод інших осіб. Європейська соціальна хартія [3] в ч. 3 ст. 11 містить положення, згідно з яким із метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або в співробітництві з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб запобігати в міру можливості епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам. Це вимагає від держав забезпечити високий рівень імунізації, щоб не просто зменшити частоту цих захворювань, а й нейтралізувати запаси вірусів і таким чином досягти цілей, встановлених Всесвітньою організацією охорони здоров`я. Комітет підкреслює, що вакцинація у великих масштабах визнана найефективнішим та найекономнішим засобом боротьби з інфекційними й епідемічними хворобами (справа «Medecins du Monde - International проти Франції»). Отже, міжнародні нормативно-правові акти закріплюють важливість охорони здоров`я населення, а також визначають обов`язок держав запобігати спалахам епідемій шляхом розробки програм вакцинації. У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції. Приймаючи рішення, Суд враховував те, що недопущення дітей такого віку до навчання та спілкування з однолітками негативно вплинуло на можливість цих дітей особистісно розвиватися, проте ЄСПЛ вказує на те, що такі наслідки були спричинені свідомим порушенням законодавства їхніми законними представниками - батьками. Отже, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Таким чином, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не робота, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні і є пріоритетними для держави. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави у питанні безпеки життя і здоров`я громадян. Посилання позивача на те, що відомості відносно того чи вакцинований він чи не вакцинований є його персональними даними, які захищені законом, а тому він не зобов`язаний надавати інформацію стосовно щеплення, суд розцінює, як обрану ним позицію для захисту своїх прав. Так ч. 2 ст. 286 ЦК України передбачено, що забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене ст. 286 ЦК України. Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в чиному законодавстві відсутні. Відтак, інформація щодо щеплення проти COVID-19 не є медичною таємницею. Доводи позивача про те, що вакцина від COVID-19 знаходиться на стадії проведення клінічного випробування, судом не приймається до уваги, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №95 від 08.02.2021 «Деякі питання державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування» , передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 дозволені для екстренного використання в Україні. Судом було встановлено, що позивач був попереджений про необхідність проведення до 08.12.2021 року обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, або надання відповідного документу щодо протипоказань проведення такої вакцинації. Однак вказані документи позивачем надані не були. З огляду на викладене, беручи до уваги вимоги ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», згідно яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи, тобто відповідно до діючого законодавства профілактичне щеплення проти COVІD-19 є обов`язковим для працівників охорони; також беручи до уваги вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» згідно яких працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт. Тобто незважаючи на те, що кожна людина має право самостійно розпоряджатися власним життям і здоров`ям, існує перелік обов`язкових щеплень, які мають бути проведені окремою категорією працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в цьому випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я колег, які працюють з позивачем. Враховуючи, що позивачем в порушення вимог діючого законодавства не були надані ні сертифікат про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, ні медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, з урахуванням позиції ЄСПЛ, згідно якої обмеження прав осіб, які відмовилися від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації та порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також те, що інтереси суспільства превалюють над інтересом однієї особи, тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб, суд дійшов висновку, що роботодавець, відповідно до вимог статті 46 КЗпП на підставі діючого законодавства, правомірно, відсторонив [PERSON] від роботи, а отже наслідки у вигляді відсторонення були спричинені свідомим порушенням позивачем діючого законодавства, у зв`язку з чим позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed