Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-10 00:00:00

Позивач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів та просило стягнути з [PERSON] на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області безпідставно отримані кошти в сумі 57 300,78 грн. та судові витрати, пов`язані із розглядом справи, мотивуючи позовні вимоги тим, що вказані кошти були виплачені внаслідок помилки, однак [PERSON] у позасудовому порядку кошти не повернула, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2022 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву від 27.01.2022 року, у якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідь на відзив та заперечення учасниками справи подані не були. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом установлені такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 127/13984/18 було визнано незаконним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 17 травня 2018 року № 121-к/тр про звільнення [PERSON] з посади начальника контрольно-ревізійного відділу; поновлено [PERSON] на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 18 травня 2018 року; стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 209 384,80 грн. без вирахування сум з утримання податків та зборів за період з 18 травня 2018 року до 14 липня 2021 року; стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь [PERSON] 3 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області в дохід держави судовий збір у розмірі 3 149,39 грн. (а.с. 5-12). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 127/13984/18 було виправлено описку, допущену в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 14 липня 2021 року; замість помилково зазначеної кількості днів вимушеного прогулу "1153 дні" зазначено правильним вважати "789 днів"; виправлено в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 14 липня 2021 року арифметичну помилку, допущену при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 травня 2018 року до 14 липня 2021 року; замість неправильно зазначеного розрахунку: 181,60 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1 153 (дні вимушеного прогулу), що дорівнює 209 384,80 грн., правильним зазначено вважати розрахунок: 181,60 грн. (середньоденна заробітна плата) х 789 (дні вимушеного прогулу), що дорівнює 143 282,40 грн.; в абзаці шостому резолютивної частини помилково зазначену суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу "209 384,80 грн.", яка підлягає стягненню на користь [PERSON] , замінено правильною сумою "143 282,40 грн." (а.с. 17-18). Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 11.08.2021 року № 192-к/тр «Про поновлення [PERSON] » було поновлено [PERSON] на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 18 травня 2018 року на виконання постанови Верховного Суду від 14.07.2021 року по справі № 127/13984/18 (а.с. 13). При цьому, Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області ще 28 серпня 2021 згідно постанови Верховного Суду від 14.07.2021 року по справі № 127/13984/18 було виплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 209 384,80 грн., з яких 168 554,77 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, 37 689,26 грн. - податок з доходів фізичних осіб, 3 140,77 грн. - військовий збір, що підтверджується платіжними дорученнями від 28 серпня 2021 року №№ 2470, 2471, 2472 (а.с. 14-16). Отже, [PERSON] було зайво виплачено 53 212,43 грн. (168 554,77 грн. - (143 282,40 грн. - 19,5%). Таким чином, на переконання суду, у даному випадку має місце рахункова помилка. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 185/2109/18, питання повернення коштів, сплачених на виконання рішення суду здійснюється або в порядку повороту виконання рішення суду при прийнятті апеляційним чи касаційним судами постанов відповідно до статті 444 ЦПК України, або в порядку глави 83 ЦК України у спосіб, передбачений ЦПК України, шляхом звернення з відповідним позовом. При цьому суд наголошує, що про поворот виконання судового рішення у даному випадку не йдеться. Правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави врегульовані ст.1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з п. 1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, ст. 1212, 1215 ЦК України передбачений такий спосіб захисту як кондикційний позов. Ознаками кондикційного позову є: - відповідач набув чи зберіг майно за рахунок позивача; - набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала; - річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі, грошовими коштами; - відсутність договірних правовідносин (у тому числі, недійсного договору) між позивачем та відповідачем щодо спірного майна (речові правовідносини); - не має правового значення: чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним; чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події; - застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних засобів захисту. Такі ознаки викладені, зокрема, у висновках Верховного Суду (постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 року № 6-3090цс15 та постанова Верховного Суду України від 24.09.2014 року № 6-122цс14). На переконання суду, усі із перелічених вище ознак наявні у спірних правовідносинах. Зокрема, безпідставне збагачення відповідача [PERSON] на суму 53 212,43 грн. не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних засобів захисту (віндикації, реституції). У добровільному ж порядку [PERSON] відмовляється повернути вказані грошові кошти, що підтверджується змістом її відзиву від 27.01.2022 року, а також тим, що Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 20.10.2021 року за вих. № 1622-02 було надіслано [PERSON] лист щодо позасудового врегулювання спору, який був отриманий нею 25.10.2021 року, однак залишився без реагування (а.с. 14-16). Що стосується грошових коштів у сумі 4088,35 грн., які були виплачені [PERSON] як «відпускні», тобто є частиною заробітної плати, то у позовній заяві вказано, що «в даному випадку кошти були зайво виплачені не внаслідок лічильної помилки», а тому відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/22781/17, стягненню не підлягають. Таким чином, позов Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області до [PERSON] про стягнення коштів підлягає частковому задоволенню. Судовий збір з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягає, оскільки відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, а тому згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Outcome: partial