Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

10.01.2022р. [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] \~(третя\~особа \~Департамент адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~ДМР)\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням (а.с. 1-2). Ухвалою судді Наумової О.С. від 14.01.2022р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 21). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідно до договору купівлі - продажу від 03 серпня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-3126 та напису, засвідченого Дніпропетровським Бюро технічної інвентаризації № 6 від 05 серпня 1994 року, власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] стала [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 16 травня 1997 року, у зв`язку із одруженням прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON] . Також, відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 28 серпня 2018 року, прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 10695, виданої Головним спеціалістом Саєнко Т.Ф. від 24 вересня 2021 року, у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , зареєстровано [PERSON] , [INFO] . Згідно із вищевказаною довідкою, [PERSON] зареєстрований в квартирі з 12 квітня 2012 року, але починаючи з 2014 року, [PERSON] в вищевказаній квартирі не проживає, особистих речей його у квартирі не має, кореспонденцію за цією адресою не отримує, обов`язків по утриманню житла не виконує та оплату за надані житлово-комунальні послуги не проводить. Так само, відповідно до заяви зареєстрованої в реєстрі за № 77/130-н/77-2021-2-542 та посвідченої нотаріусом Нотаріального округу міста Москва Голодновою І.Ю., відповідач підтверджує, що не мешкає в даній квартирі починаючи з 2014 року та не заперечує щодо зняття його з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Останнє відоме позивачці місце проживання відповідача - [ADDRESS] , де останній проживає починаючи з 2014 року. За попередньою домовленістю сторін, відповідач повинен був самостійно зняти себе з реєстраційного обліку, але не зробив цього, що створює перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою і позбавляє позивачку можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності. На сьогоднішній день відповідач постійно проживає на території Російської Федерації і не має можливості повернутися до України та самотужки подати заяву про зняття з реєстрації місця проживання, а тому позивачкою було вжито самостійні спроби вирішення даного питання, а саме звернення до Центру надання адміністративних послуг, яке не дало бажаного результату. Оскільки [PERSON] не є членом сім`ї позивачки, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство, відсутній за зареєстрованим місцем проживання з 2014 року, не проводить оплату за житлово- комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не має за цією адресою особистих речей та взагалі жодним чином не цікавиться цією квартирою, то позивачка змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с. 41). Відповідач\~надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 29). Директор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Пономарьов А. надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника Департаменту та прийняти рішення, згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства (а.с. 27). Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 03 серпня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-3126 та напису, засвідченого 05 серпня 1994 року Дніпропетровським Бюро технічної інвентаризації № 5 Управління житлово-комунального господарства Дніпропетровської облдержадміністрації за № 97п-46, власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 13-14). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 16 травня 1997 року, у зв`язку із одруженням прізвище позивачки з « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » (а.с. 8). Також, відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 28 серпня 2018 року прізвище позивачки « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » (а.с. 6, 7, 9). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 10695 від 24 вересня 2021 року, у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з 12 квітня 2012 року зареєстрованим значиться [PERSON] , [INFO] (колишній зять) (а.с. 10). Згідно із заявою, зареєстрованою в реєстрі за № 77/130-н/77-2021-2-542 та посвідченою нотаріусом Нотаріального округу міста Москва Голодновою І.Ю., відповідач підтверджує, що не мешкає за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2014 року та просить зняти його з реєстрації за вищевказаною адресою (а.с. 15). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд. Згідно зі ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з частиною 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Приписами ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації права і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування га вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до абзацу третього ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 72 ЖК Української PCP № 5464-Х від 30 червня 1983 року, з усіма змінами та доповненнями на дату складання позову (далі - ЖК України), визнання особи такої, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 05.11.2014р. у справі №6-158цс14, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.08.2018р. у справі №595/1271/16-ц, від 29.01.2018р. справа №766/1955/16-ц. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічні правові висновки викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.10.2019р. у справі №644/6646/14-ц. Як зазначає позивачка, [PERSON] не є членом її сім`ї, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство, відсутній за зареєстрованим місцем проживання з 2014 року, не проводить оплату за житлово- комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не має за адресою: [ADDRESS] , особистих речей та взагалі не цікавиться квартирою за місцем своєї реєстрації. У поданій до суду заяві відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с. 29). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та визнання їх відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачкою судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. був сплачений на підставі квитанції про сплату № 59399 від 06 січня 2022 року на рахунок UA498999980313141206000004629 отримувача коштів ГУК у Собор.р.м.Дніпра/Собор.р/22030101, код отримувача 37988155, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 380106 (а.с. 3). У зв`язку з тим, що відповідач позовні вимоги визнав одразу в першому судовому засіданні, то [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить у розмірі 496,20 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки решту суми сплаченого судового збору у розмірі 496,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved