Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

в позові вказано, що 01.02.2017 р. між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладений безстроковий трудовий договір, згідно з яким позивач був працевлаштований на посаду консультанта телефонних центрів, про що в його трудовій книжці зроблено запис № 9. Працював позивач до грудня 2017 року, в подальшому роботодавець перестав сплачувати орендну плату за офісне приміщення, комунальні платежі, а потім і заробітну плату. Більше того, він і сам зник, на телефонні дзвінки не відповідав. Позивач та інші працівники були змушені припинити трудову діяльність. Однак, запису до трудової книжки про розірвання трудового договору внесено не було. Оскільки формально трудові відносини з відповідачем не були припинені, наразі у позивача відсутня можливість офіційно працевлаштуватись. 20.05.2021 р. [PERSON] на адресу відповідача направив заяву про звільнення, проте відправлення повернулося у зв`язку із закінченням терміну зберігання у відділенні Укрпошти. Таким чином, позивачу стало відомо, що у добровільному порядку роботодавець відмовляється розірвати трудовий договір. Позивач опинився у скрутному матеріальному становищі, оскільки позбавлений можливості офіційно працевлаштуватися, сплачувати податки та отримувати трудовий стаж, а тому змушений звернутися до суду з метою захисту своїх прав. Відповідач не подав суду заперечення проти позову. Відповідно до п. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом встановлено наступні обставини. 01.02.2017 р. між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладений безстроковий трудовий договір, згідно з яким позивач був працевлаштований на посаду консультанта телефонних центрів, про що в його трудовій книжці зроблено запис № 9. 20.05.2021 р. [PERSON] на адресу відповідача направив заяву про звільнення. Відповідно до відомості Пенсійного фонду України позивач отримував дохід від відповідача. Відповідно до\~ст.\~5-1\~КЗпП України\~держава гарантує\~працездатним громадянам,\~які постійно\~проживають на\~території України вільний вибір виду діяльності. Відповідно до п.4 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За змістом позову його подано адвокатом позивача із зазначенням змісту ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України, за яким працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Разом з цим правові підстави розірвання трудового договору за змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України та ч. 3 ст. 38 КЗпП України є різними правовими підставами звільнення працівника. Так само і в прохальній частині позовної заяви не міститься зазначення правової підстави припинення трудового договору, що підлягає зазначенню в трудовій книжці працівника. Також в прохальній частині позовної заяви не міститься зазначення змісту запису в трудову книжку працівника, який відповідача необхідно зобов?язати здійснити. Відповідно до ч. ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже обов?язком позивача є зазначення в позові правової підстави звернення до суду і правової підстави розірвання спірного трудового договору та її зазначення в трудовій книжці. В позові вказано на застосування адвокатом позивача положення ч. 4 ст. 36 КЗпП України. У свою чергу в п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України зазначено різні форми припинення трудового договору. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: approved