Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в 2014 році він набув право власності на земельну ділянку площею 0,2647 га, кадастровий номер: 2623282500:02:002:0142, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в урочищі «Буджено» Іванівецької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Однак, в липні 2021 року йому стало відомо, що на дану земельну ділянку накладено арешт. Позивач вважає, що підстав для арешту його майна немає, оскільки він не має жодних боргів, а також не був стороною виконавчого провадження під час винесення постанови відділу державної виконавчої служби від 19.09.2003 року, якою накладено вказаний арешт. На адвокатський запит до вказаних відділу ДВС та нотаріальної контори щодо отримання копій документів, які стали підставою для накладення арешту на вказане майно, надіслано відповідь, що надати запитувану інформацію неможливо, оскільки всі виконавчі провадження за 2003 рік знищені в зв`язку із закінченням терміну зберігання. Тому позивач просить зняти арешт із вказаної земельної ділянки, накладений зазначеним відділом ДВС 19.09.2003 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 01.12.2021 року та 15.03.2022 року подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити їх в повному обсязі (а.с.27, 34). Представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин своїх неявок суду не повідомили, не звернулися із заявами про розгляд справи в їх відсутності, жодних заяв по суті не подали. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,2647 га, кадастровий номер: 2623282500:02:002:0142, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в урочищі «Буджено» Іванівецької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності згідно з даними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний № 28573795 від 24.10.2014 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 28574872 від 24.10.2014 року (а.с.8,9). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 265332716 від 11.07.2021 року державним реєстратором реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області Полюком Василем Михайловичем 05.02.2008 року зареєстроване обтяження у виді арешту всього майна позивача, накладеного постановою органу державної виконавчої служби (серія та номер цієї постанови: 3Б-866) від 19.09.2003 року (а.с.10). Згідно з даними відповіді № 43698 від 20.07.2021 року, наданої Коломийським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), відсутня інформація, яка стала підставою для накладення арешту на вказане майно, оскільки всі виконавчі провадження за 2003 рік знищені в зв`язку із закінченням терміну зберігання. Тому встановити причини накладення арешту на майно, не є можливим (а.с.13). Згідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. У відповідності до статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Чинний Закон України «Про виконавче провадження» містить статтю 59, частиною 4 якої визначено порядок і підстави зняття арешту, в тому числі викладено вичерпний перелік підстав, який надає державному виконавцеві право самостійно знімати арешт, а частиною 5 цієї статті передбачено можливість заінтересованої особи звертатися до суду за зняття арешту в інших випадках, не вказаних в ч.4 даної статті. Так, ст.59 даного Закону України передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Таким чином, з урахуванням того, що у вказаному відділі ДВС відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є позивач, то наявність такого обтяження створює перешкоди у здійсненні позивачем його права власності на майно та реалізації його законних прав та інтересів. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для зняття арешту із вказаної земельної ділянки позивача. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки позивач у позовній заяві просив відстрочити сплату ним судового збору, то в зв`язку із задоволенням даного позову, та враховуючи, що відповідачем є орган державної виконавчої служби, суд вважає, що судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі ст. ст. 321, 386, 391 ЦК України, ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» та,

Outcome: approved