Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-23 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до відповідача ПАТ «ОТП Банк», третя особа: [PERSON] про визнання поруки припиненою. В обґрунтування позову зазначено, що 21.11.2007 року між ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-304/015/2007. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-304/015/2007, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконанням боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором № ML-304/015/2007. Позивач зазначає, що порука є припиненою, оскільки, боржник [PERSON] припинив виконувати умови договору ще 26.12.2015 року, однак, протягом шестимісячного строку відповідач не пред`явив вимоги до поручителя, а тому правовідносини за договором поруки припинились, та порука є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить суд визнати припиненою поруку за договором поруки № SR-304/015/2007 від 21.11.2007 року. Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.12.2021 року, позову було передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва. 25.01.2022 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіїського районного суду м. Києва від 11.02.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Від третьої особи пояснення та/або заперечення на позов до суду не надходили. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 21.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-304/015/2007, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 24963,50 швейцарських франків, зі строком повернення 26.11.2027 р. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-304/015/2007від 21.11.2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконанням боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором № ML-304/015/2007. Зі статті 4 договору поруки вбачається, що договір діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, та відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Матеріалами справи встановлено, що у вересні 2016 році банк звернувся до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 року, позов ПАТ «ОТП Банк» було задоволено. Стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-304/015/2007 у розмірі 16782,76 швейцарських франків, що в еквіваленті становить 426449,93 грн. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: НБУ, [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.05.2019 року, рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 року, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 22.05.2019 року в частині стягнення із [PERSON] боргу було залишено без змін. Доказів того, що [PERSON] після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості як із боржника, так і з поручителя, звертався до суду із апеляційною та/або касаційною скаргою, матеріали справи не містять, а відтак, на думку суду, позивач, знаючи про перебування зазначеного спору про стягнення із нього заборгованості, мав всі можливості ще в 2018 році реалізувати свої законні права в частині пред`явлення вимог щодо визнання поруки припиненою під час розгляду спору про стягнення кредитної заборгованості Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Однак, позивачем лише в грудні 2021 році пред`явлено вимогу про визнання поруки припиненою. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір. При цьому, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, які обов`язково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» із змінами і доповненнями, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Матеріалами справи встановлено, що банк звернувся до боржника та позивача, як поручителя, із вимогою про стягнення заборгованості в солідарному порядку в 2016 році, та судом було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 року, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, та відповідно позивачем у даній справі не було реалізовано, на думку суду, без наявності поважних причин, своїх прав під час розгляду позову про стягнення заборгованості, а відтак підстав для застосування положень ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, - в даному спорі немає. Враховуючи викладене, а також оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed