Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

17.11.2021 року позивач [PERSON] звернулась до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Олександрівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про встановлення батьківства та стягнення аліментів. 14.12.2021 року судом отримана інформація щодо місця реєстрації відповідача. 15.12.2021 року ухвалою суду було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 09:00 год. 14.01.2022 року. 01.02.2022 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов визнає частково, а саме: не заперечує визнати його батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису про народження дитини. Щодо стягнення аліментів на утримання сина, то не заперечує сплачувати у твердій грошовій сумі у розмірі 1309,00 грн. щомісячно, яка підлягає індексації, відповідно до закону. У відзиві заперечує щодо виклику в судове засідання свідків по справі, та призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, а також, просить відмовити у розподілі та відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., та витрат, пов`язаних з призначенням експертизи в розмірі 5000,00 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Також, просить розглянути справу без його участі. 03.02.2022 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання, та призначено справу до розгляду на 13:00 год. 24 лютого 2022 року. 07.02.2022 року [PERSON] надіслала до суду відповідь на відзив, відповідно до якої просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 23.02.2022 року до суду відповідач надіслав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до яких позов визнає частково, а саме: не заперечує визнати його батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису про народження дитини. Щодо стягнення аліментів на утримання сина, то не заперечує сплачувати у твердій грошовій сумі у розмірі 1309,00 грн. щомісячно, яка підлягає індексації, відповідно до закону. В задоволенні інших позовних вимог просить відмовити. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що починаючи з листопада 2013 року до 2016 року вона спільно проживала з відповідачем, перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, та жили фактичним сімейним життям, але без державної реєстрації шлюбу. Спочатку вони разом мешкали та працювали у м. Києві, а потім, коли вона завагітніла, то повернулась до своїх батьків в с. Левадне, Краматорського району, Донецької області. Але, стосунки з відповідачем вона продовжувала підтримувати, він мав роботу у місті Києві, кілька разів відвідував її за місцем мешкання, та постійно спілкувалися телефоном. Народження дитини, як і подальше її повернення до місця мешкання батьків, було їх спільним рішенням. Йому достеменно було відомо про вагітність, він не сумнівався, що саме він є батьком майбутньої дитини, але для полегшення пологів вони вирішили, що буде краще, якщо вона буде перебувати під доглядом батьків. При цьому, відповідач запевнював, що приїде на час пологів або відразу після них, та зареєструє майбутню дитину, як свою. Протягом періоду вагітності та певний час після пологів, відповідач цікавився станом її здоров`я та здоров`ям дитини, періодично надавав матеріальну допомогу. [INFO] позивач народила сина, [PERSON] , про що відразу повідомила відповідача телефоном. Він не відмовлявся від свого батьківства, та пообіцяв приїхати, відвідати їх, та зареєструвати сина пізніше. Але, згодом повідомив, що дуже зайнятий, та не може приїхати для його реєстрації. Тому, позивач, на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, зареєструвала сина на своє прізвище, та отримала свідоцтво про народження. Зазначила, що починаючи з 2016 року стосунки між ними розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. На сьогоднішній день, кожен живе окремим життям та своїми інтересами. На сьогоднішній день син [PERSON] , проживає разом з нею, та знаходиться на її повному матеріальному утримані. Будучи батьком дитини, відповідач не бере участі у вихованні та фактично ніякої матеріальної допомоги для утриманні їхньої спільної дитини не надає. Посилаючись на вказані обставини позивачка просить суд: визнати [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] ; внести зміни в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] , вказавши батьком [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; та стягнути з відповідача витрати, пов`язані з розглядом справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що син [PERSON] , проживає разом з нею в [ADDRESS] , та навчається у другому класі. Вона приділяє достатньо уваги сину, піклується про нього, забезпечує усім необхідним, залежно від його потреб. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, до суду повторно не з`явився, та не повідомив суд про поважні причини неявки. Проте, на адресу суду надіслав відзив, та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до яких позов визнає частково, а саме: не заперечує визнати його батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису про народження дитини. Щодо стягнення аліментів на утримання сина, то не заперечує сплачувати у твердій грошовій сумі, а саме - у розмірі 1309,00 грн. щомісячно, яка підлягає індексації, відповідно до закону. В задоволенні інших позовних вимог просить відмовити. Також, просить розглянути справу без його участі (а.с. 52-67,102,113-118,126). У судове засідання представник заінтересованої особи Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. На попередні судові засідання надсилав до суду заяви про розгляд справи за відсутності представника, заперечень по справі не має (а.с.35,42,112). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. За приписами статей 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Під час спільного проживання [PERSON] завагітніла, та [INFO] народила сина [PERSON] . Оскільки, [PERSON] не перебувала у шлюбі і батько дитини не надав згоди на включення його відомостей про батьківство в актовий запис про народження дитини, тому відомості про батька були записані з її слів, відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.9). Факт того, що відповідач після народження дитини не відмовлявся від свого батьківства, приїздив до дитини, спілкувався з сином та його матір`ю, а також, запрошував до себе в гості за місцем свого проживання, підтверджується фотознімками, які знаходяться в матеріалах справи, та на яких відображений відповідач [PERSON] разом з сином [PERSON] , та матір`ю відповідача (а.с.10-12). Зазначене підтвердила позивачка в судовому засіданні. Згідно довідки Олександрівської селищно ради від 16.11.2021 року № 263/11-16, [PERSON] , 1986 року народження, проживає в [ADDRESS] , та має наступний склад сім`ї: брат - [PERSON] , 1983 року народження, та син - [PERSON] , 2014 року народження (а.с.19). Як вбачається з довідки Управління соціального захисту населення Краматорської райдержадміністрації від 07.02.2022 року № 01/01-42, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні, та їй, відповідно до ЗУ "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" з 01.10.2014 року по 01.07.2020 року призначено допомогу як одинокій матері (а.с. 130). Відповідно до педагогічної характеристики, [PERSON] , [INFO] , навчається другий рік у Петрівському ЗЗСО І-ІІІ ступенів. Мати хлопчика приділяє достатньо уваги вихованню сина, забезпечує учня, залежно від його потреб, та постійно підтримує зв`язок з класним керівником (а.с.131). Так, статтею 122 Сімейного кодексу України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України). Відповідно до частини 1 статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частини 2 та 4 статті 128 СК України). З огляду на те, що запис про батька [PERSON] внесено за вказівкою матері, на підставі частини першої статті 135 СК України, а відповідач [PERSON] за приписами частини 1 статті 126 СК України після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про визнання батьківства не звертався, [PERSON] обґрунтовано звернулась до суду. Враховуючи визнання відповідачем позову, та відмови в призначенні судової молекулярно-генетичної експертизи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача батьком [PERSON] , [INFO] . За приписами статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Аналогічні положення містять і Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5. Відповідно до п. 2.13.1 зазначених Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, в тому числі, і рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно п. 2.16.4 Правил, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. З урахуванням того, що факт батьківства відповідача відносно малолітнього [PERSON] знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, суд вважає задоволення позову доцільним та таким, що відповідає інтересам малолітнього, у зв`язку з чим необхідно провести зміни в актовому записі про його народження, виключивши запис у графі «Батько» « [PERSON] », зазначивши батьком дитини - « [PERSON] », [INFO] , громадянин України. Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Суд, відповідно до частин сьомої та восьмої статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Виходячи з вимог частини першої-третьої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 Сімейного кодексу України. У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Згідно обраного позивачем виду аліментів, аліменти призначаються у частці від доходу, що відповідає вимогам СК України. Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного. Суд вважає, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру визначеному законодавством (ст.183 СК України), а тому розмір аліментів повинен складати частину заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 2 від 05 лютого 1988 року, [PERSON] народився [INFO] (а.с. 73). Згідно паспорта громадянина України, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.68-71). У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що офіційно не працевлаштований, його дохід носить не стабільний, та нерегулярний характер. Крім того вказує, що майже 7 років спільно проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] , разом з її двома дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з ним, та перебувають на його утриманні, оскільки їх батько помер, що підтверджується наданими копіями свідоцтв про народження дітей, та копією паспорта співмешканки (а..с.74-79). Відповідач також послався на ту обставину, що має непрацездатну матір, яка є людиною похилого віку, пенсіонером, на даний час не може самостійно ходити і потребує як стороннього догляду так і матеріальної допомоги. Суд відхиляє доводи відповідача про перебування на його утримані інших осіб, як такі що не підтверджені в судовому засіданні належними, допустимими та достовірними доказами. [PERSON] з відповідачем зареєстровані за різними адресами. Будь-яких допустимих доказів про те, що вони проживають разом, та діти [PERSON] перебувають на утриманні відповідача, суду не надано. Мати відповідача, що зареєстрована разом з ним, є особою похилого віку, однак отримує пенсію. Допустимих доказів про те, що мати перебуває на утриманні відповідача та отримує від нього сторонній догляд і матеріальну допомогу, суду не надано. Письмові пояснення свідків, додані відповідачем до свого відзиву, суд оцінює, як недопустимі докази, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого параграфом 2, глави 5 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про його обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано. Відповідач, який є батьком малолітньої дитини, зобов`язаний утримувати його до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Суд враховує положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів, і виходить з того, що вказаний рекомендований розмір аліментів є мінімальним, і не є поняттям, обмежуючим розмір аліментів, при умові, що батько дитини має матеріальну можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд дійшов висновку, що відповідач є молодою людиною працездатного віку, отримує дохід, і може сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини свого доходу. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону, та в першу чергу інтересам дитини, не порушить прав сторін. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Отже, з огляду на наведені норми, утримання дитини може здійснюватись за домовленістю між батьками дитини. За відсутності такої домовленості право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З огляду на установлені судом обставини, визнання відповідачем позову частково, що не суперечить нормами Сімейного кодексу України, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти підлягають стягненню з дня пред`явлення позивачем позову, тобто з 17.11.2021 року. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. за вимогу про визнання батьківства. За вимогу про стягнення аліментів [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивачки слід у повному обсязі стягнути суму сплаченого нею судового збору у розмірі 908,00 грн. Враховуючи, що позивач за позовами про стягнення аліментів, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання судового рішення у межах платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved