Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. В обґрунтування позову вказує, що їй (позивачці) на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-2244 від 28.08.2010 року та свідоцтва про право власності б/н від 08.08.2001 року належить 2/3 частки права власності на квартиру [ADDRESS] . Інша 1/3 частки вказаної квартири, відповідно свідоцтва про право власності б/н від 08.08.2001 року належить відповідачу [PERSON] , який згідно договору дарування № 1303 від 19.06.2019 подарував 1/6 частини квартири другому відповідачу [PERSON] . Тобто, дана квартира знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідачів, а отже, вони є її співвласниками. Місце проживання співвласників зареєстровано у даній квартирі. Також зазначає, що вона (позивачка [PERSON] ) та відповідач [PERSON] є братом і сестрою, а відповідачка [PERSON] є дружиною [PERSON] . Спірна квартира згідно технічного паспорта складається з: 2-х кімнат, житловою площею - 28,7 м.кв., у тому числі 1-а кімната - 16,4 м.кв. (за планом 2), 2-а кімната - 12,3 м.кв. (за планом 5), кухні площею - 5,1 м.кв. (за планом 3), ванної кімнати площею - 3,5 м. (за планом 4), коридору 4,7 м.кв. (за планом 1) та балкону - 1.1 м.кв. Загальна площа квартири - 43,1 м.кв. Із зазначеного слідує, що ідеальна частка права власності її (позивачки) на квартиру становить 28,73 м. (43,1 м.кв. загальної площі квартири х 2/3 частки власності позивачки), а житлової площі 19,13 м.кв. (28,7 м.кв. житлової площі квартири х 2/3 частки власності позивачки). Однак, в добровільному порядку вони не можуть встановити порядок користування даною квартирою, тому вона (позивачка) вимушена звернутися до суду з даним позовом і просить суд: встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , виділивши в користування: [PERSON] кімнату, площею 16,4 м.кв. (за планом 2) та балкон площею 1,1 м.кв.; [PERSON] та [PERSON] - кімнату, площею 12,3 мкв. (за планом 5); у спільному користуванні співвласників залишити коридор, кухню, ванну кімнату. Також просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її - [PERSON] користь сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2021 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 20.01.2022 року відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, в зв`язку з його безпідставністю. Однак зазначений відзив не був прийнятий судом в зв`язку з порушенням строку на його подання. 15.02.2022 року відповідачка [PERSON] подала до суду додаткові пояснення, відповідно до яких, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити на підставі наявних у справі письмових доказів. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Кулик А.О. просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому пояснили, що сторони у справі є співвласниками спірної квартири [ADDRESS] та зареєстровані в даній квартирі. Однак, позивачка вже тривалий час не мешкає у зазначеному помешканні, так як проживає в іншому місці, але ключі від квартири та вільний доступ до неї позивачка має. Відповідачі ніколи не чинили і не чинять їй перешкод у користуванні власністю. Також, відповідачка [PERSON] просила врахувати, що на вимогу позивачки, вона звільнила їй більшу кімнату № 2 , площею 16,4 кв.м., а в іншій кімнаті № 5 проживає вона сама та її чоловік - відповідач [PERSON] . Також, просила врахувати, що всі житлово-комунальні послуги за утримання квартири вони (відповідачі) оплачують в повному обсязі, а позивачка взагалі не бере участі в їх оплаті та не відшкодовує їх. Тому, просила відмовити в задоволенні позову, оскільки спір щодо порядку користування квартирою між ними відсутній. В судове засідання відповідач - [PERSON] не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , відповідачки [PERSON] , її представника - адвоката Кулик А.О., дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що сторони (позивачка [PERSON] , відповідачка [PERSON] та відповідач [PERSON] ) є співвласниками квартири [ADDRESS] . Зокрема, позивачці [PERSON] належить що 2/3 частини спірної квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 3-2244, від 28.02.2010 року, виданого Другою Черкаською державною нотаріальною конторою, а також, на підставі свідоцтва про право власності, б/н від 08.08.2001 року, виданого органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету. Інша частина вказаної квартири належить на праві приватної власності відповідачам: [PERSON] (1/6 частина) - на підставі свідоцтва про право власності б/н від 08.08.2001 року, виданого органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету, та [PERSON] (1/6 частина) - на підставі договору дарування від 19.06.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайлівською А.А. Вказане стверджується вищевказаним свідоцтвом на право власності на житло № 26578 від 08.08.2001 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.08.2010 року, витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 01.09.2020 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 284776256 від 15.11.2021 року (а.с. 13, 14, 15, 7). Відповідно до даних технічного паспорту, наявного в матеріалах справи, квартира посімейного, спільного заселення [ADDRESS] розташована на 2-ому поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 28,7 кв.м., у тому числі: 1-а кімната, площею - 16,4 кв.м., 2-а кімната, площею - 12,3 кв.м., кухні, площею - 5,1 кв.м., ванної кімнати, площею - 3,5 кв.м., коридору, площею - 4,7 кв.м. В судовому засіданні також встановлено, що на даний час у квартирі зареєстровані, як позивачка [PERSON] , так і відповідачі [PERSON] та [PERSON] , однак, мешкають там та несуть відповідно витрати по утриманню даного житла лише відповідачі, а позивачка там ніколи не проживала, так як з власного волевиявлення проживає разом зі своїм чоловіком за іншою адресою. Вільний доступ до спірної квартири позивачка має і перешкод в доступі до квартири їй ніхто не чинить і не чинив. Вказана обставина визнана в судовому засіданні і самою позивачкою [PERSON] , яка одночасно пояснила, що по факту відповідачі в добровільному порядку звільнили для неї (позивачки) ту кімнату, яку вона просила їй виділити в користування, однак, намірів проживати там, вона особисто не має, а лише бажає здавати вказане житло в найм. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правовідносини, які склалися між позивачкою та відповідачами регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним Кодексом України. В силу ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист всіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України визначено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15, яка є обов`язковою для застосуваннями, та свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Повертаючись до матеріалів справи суд зазначає, що під час розгляду справи жодних обставин щодо неможливості співвласниками квартири вільно володіти та користуватися своїм майном, чи про вчинення перешкод у користуванні квартирою суд не встановив, а сторони таких доказів суду не надали. Крім того, позивачкою на обґрунтування своїх вимог не надано жодних доказів на підтвердження факту виникнення конфліктних ситуацій між сторонами саме через неузгодження між ними порядку користування квартирою. Натомість, в судовому засіданні було встановлено, що позивачка [PERSON] не проживає у спірній квартирі з власної на те волі, однак вона має безперешкодний доступ до вказаної квартири, і відповідачами їй була вивільнена для користування саме та кімната, про яку вона просила та яку і просить виділити їй в користування в судовому порядку, а саме кімната № 2 . Тому, спір між сторонами щодо порядку користування квартирою на даний час відсутній та був відсутній взагалі. Самою ж позивачкою, не доведено належними доказами порушення її прав з боку відповідачів. Жодних відомостей стосовно того, що у позивачки існують перешкоди у користуванні квартирою, останньою суду не надано. А в силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, враховуючи, що позивачка [PERSON] з власної волі не проживає у спірній квартирі [ADDRESS] , але має до неї вільний доступ, в тому числі і до кімнати № 2 , яку остання просить виділити їй в користування, а відповідачі, в свою чергу, не чинять їй перешкод в користуванні спірною квартирою, що не заперечувалось самою позивачкою в судовому засіданні, а також враховуючи відсутність доказів наявності спору між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою, підстав для задоволення позову немає. Таким чином, дослідивши та проаналізувавши надані у справі докази, а також надавши їм відповідну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed