Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. У серпні 2021 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулась представник позивача, адвокат Ісакова Надія Анатоліївна, в інтересах позивача [PERSON] з позовною заявою до Петриківського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) «про зняття арешту з майна», в якій просить суд: - скасувати арешт нерухомого майна, а сам: квартири [ADDRESS] та скасувати запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яке накладено на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження серії АСВП № 10051498 від 14 листопада 2008 року, реєстраційний номер обтяження: 11302409, зареєстрований 20 червня 2011 року 10:57:11. Позиція позивача. В обґрунтування позову зазначила, що нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1998 року, виданого Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації». [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , про що Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 917. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, до складу якої входить частка квартири [ADDRESS] . У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Кравченко С.Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті бабусі. Однак, нотаріус повідомив позивачу про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки 14.11.2008 року Відділом державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270773877 на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 14.11.2008 року накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , власником якої зазначена [PERSON] . Згідно відповіді старшого державного виконавця Петриківського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на виконанні в Петриківському ВДВС перебувало виконавче провадження № АСВП 10051498 з примусового виконання виконавчого листа № 2-182 від 12.11.2008 року, виданого Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] на користь Органу опіки та піклування аліментів в сумі 100,00 грн. щомісячно. 26.03.2013 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі ст. 47 ч. 1 п. 2 Закону України «Про виконавче провадження». Боржниця [PERSON] , мешканка [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , не має жодних співпадінь з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Арешт нерухомого майна було накладено виключно в рамках виконавчого провадження № АСВП 10051498, боржником по якому була [PERSON] , мешканка [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] . Для вирішення питання про зняття арешту нерухомого майна позивачу рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, арешт на майно позивача [PERSON] , [INFO] , накладено помилково, оскільки остання не має жодного відношення до боржника за виконавчим листом Петриківського районного суду Дніпропетровської області про стягнення аліментів з [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] . Оскільки, арешт на нерухоме майно позивача був накладений з метою виконання виконавчого листа № 2-182 від 12.11.2008 року, виданого Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , до якого позивач немає жодного відношення, то перебування належного Позивачці майна під арештом, порушує її право власності, яке встановлене та гарантоване Конституцією України та Цивільним кодексом України. Позивач в судове засідання не з`явилася, але представник позивача, адвокат Ісакова Н.А. надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, без участі позивача та без застосування технічних засобів, на задоволенні позовних вимог наполягали. Позиція відповідача. В судове засідання відповідач представник Петриківського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надіслав клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника та прийняти рішення згідно з вимогами чинного законодавства. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. У серпні 2021 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулась представник позивача, адвокат Ісакова Надія Анатоліївна, в інтересах позивача [PERSON] з позовною заявою до Петриківського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) «про зняття арешту з майна» (а.с.1-5). 26 серпня 2021 року Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 208/7382/21 передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с.20). 31 серпня 2021 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у цивільній справі встановлено порядок розгляду справи за правилами загального позовного провадження та розгляд справи призначено в підготовче судове засідання (а.с.21). 12 листопада 2021 року на офіційну електронну пошту суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с.24). 22 листопада 2021 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с.23). 24 листопада 2021 року через канцелярію суду від адвоката Ісакової Н.А., яка діє в інтересах позивача [PERSON] надійшла заява згідно до змісту якої, просить провести підготовче судове засідання без її участі та без участі позивача, призначити справу до розгляду по суті (а.с.25). 24 листопада 2021 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області підготовче провадження закрито та справу призначено до судного розгляду (а.с.27). 14 лютого 2022 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача про розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с.41). 28 лютого 2022 року через канцелярію суду від адвоката Ісакової Н.А., яка діє в інтересах позивача [PERSON] надійшла заява згідно до змісту якої, просить розглянути справу без її участі та без участі позивача, на задоволенні позовних вимог наполягають (а.с.42). Сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів, виклик свідків чи призначення судових експертиз, а тому суд вирішив справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності сторін. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998 року, яке видано згідно з розпорядженням № 5п/1265.-р від 07.12.1998 року фонду комунальної власності [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 53.8 кв.м., на праві приватної спільної часткової власності, право власності на нерухоме майно зареєстровано в «бюро технічної інвентаризації м. Дніпродзержинська», і записано в реєстрову книгу № 113 за реєстровим № 20800 (а.с.9). Відповідно до листа № 640 від 08.08.2021 року наданого заступником директора ДОР ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Радівіліним О.Ю., вказано, що згідно даних інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998 року, яке видано Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська (а.с.11). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 22.08.2017 року Заводським районним у місті Кам`янське відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом № 917 (а.с.12). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50487185 від 05.01.2018 року приватним нотаріусом Кравченко С.Ю. до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 61832430 після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с.13). З листа № 17.37-34/7156 від 21.07.2021 року за підписом старшого державного виконавця Петриківського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Дарадан М.В., вбачається, що здійснивши перевірку Спецпідрозділу Автоматизованої системи виконавчих проваджень, було встановлено, що на виконанні в Петриківському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № АСВП 10051498 з примусового виконання виконавчого листа № 2-182 від 12.11.2008 виданого Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] (мешканки [ADDRESS] ) РНОКПП [NUMBER] на користь Органу опіки та піклування аліментів в сумі 100,00 грн. щомісячно. 26.03.2013 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі ст. 47 ч.І п.2 Закону України «Про виконавче провадження». З урахуванням вищевикладеного вбачається, що боржниця [PERSON] (мешканки [ADDRESS] ) не має жодних співпадінь з позивачем [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , проживаючої [ADDRESS] . Арешт нерухомого майна було накладено виключно в рамках виконавчого № АСВП 10051498 боржником по якому була [PERSON] (мешканки [ADDRESS] ) РНОКПП [NUMBER] . Окрім того позивачем [PERSON] , до відділу не було надано будь-яких правовстановлюючих документів на об`єкт обтяження. Для вирішення даного питання позивачці було рекомендується звернутися до суду (а.с.14). Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 270773877 від 17.08.2021 року, дійсно на квартиру, що є спадковим майном, накладено обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11302409; зареєстровано: 20.06.2011 10:57:11 за № 11302409 реєстратором Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 49005, Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 32; підстава обтяження: постанов про відкриття виконавчого провадження, БН, 14.11.2008, Відділ державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції; об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] ; обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції, код: 34626441, 51800, Дніпропетровська область, Петриківський район, смт. Петриківка, вулиця Леніна, 71-а; заявник: Відділ державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції 51800, Дніпропетровська область, Петриківський район, смт. Петриківка, вулиця Леніна, 71-а (а.с.15). Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення та припинення правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 79 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998 року, яке видано згідно з розпорядженням № 5п/1265.-р від 07.12.1998 року фонду комунальної власності. У січні 2018 року позивачу стало відомо, що на належну їй квартиру 14.11.2008 року накладено обтяження - арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, БН, 14.11.2008, винесеної Відділом державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 11302409, зареєстрований 20.06.2011 10:57:11. Згідно відповіді старшого державного виконавця Петриківського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Дарадан М.В. від 21.07.2021 року, вбачається, що на виконанні в Петриківському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № АСВП 10051498 з примусового виконання виконавчого листа № 2-182 від 12.11.2008 виданого Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] (мешканки [ADDRESS] ) РНОКПП [NUMBER] на користь Органу опіки та піклування аліментів в сумі 100,00 грн. щомісячно, крім того боржниця [PERSON] (мешканки [ADDRESS] ) не має жодних співпадінь з позивачем [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , проживаючої [ADDRESS] , таким чином позивач [PERSON] немає жодного відношення до виконавчого провадження № АСВП 10051498 з примусового виконання виконавчого листа № 2-182 від 12.11.2008 виданого Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] (мешканки [ADDRESS] ) РНОКПП [NUMBER] . Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі "Броньовський (Broniowski) проти Польші" від 22.06.2004 р.). Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в силу вимог ст. ст. 2,4,12,76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вбачає, що існуючі обтяження майна позивача, що є предметом у даній справі, на даний момент не зняті та перешкоджають позивачу подальшому розпоряджуватись власним майном. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді "Верховенство права", схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін Такі правові регулювання містяться і в ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Таким чином, враховуючи характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, суд приходить до висновку, що накладене обтяження обмежує позивача у праві володіння, користування та розпорядження, що призвело до того, що позивач позбавлений можливості належним чином оформити спадкові права після смерті бабусі, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом. Отже, враховуючи зазначені позивачем обставини та надані нею докази в обґрунтування позову в їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем надано належні і допустимі докази, суд вбачає, що наявний арешт (обтяження) майна порушує речові права позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту, а заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved