Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Державного комерційного підприємства «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає про те, що вона [PERSON] , з 1999 року працювала в КП «Південукргеологія», яке з 14.05.2021 року реорганізовано в державне комерційне підприємство «Південукргеологія», з якого 16.09.2022 року вона звільнилася за власним бажанням, однак їй не було виплачено у повній мірі заробітну плату та розмір суми заборгованості по якій складає 24 069,50 грн., у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Позивачка [PERSON] у судове засідання надала заяву у якій повністю підтримала пред`явлений позов та просила її вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання надав письмову заяву у якій повністю визнали пред`явлені позовні вимоги та не заперечували проти їх задоволення, а також зазначили про можливість розгляду справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, а також враховуючи думку представника відповідача викладену у їх відповідній письмовій заяві, суд дійшов до наступних висновків. Встановлено, що [PERSON] , з 1999 року працювала в КП «Південукргеологія», яке з 14.05.2021 року реорганізовано в державне комерційне підприємство «Південукргеологія», що підтверджується відповідною випискою з ЄДР юридичних осіб та фізичний осіб підприємців щодо КП «Південукргеологія» та ДП «Півдеукргеологія». В останні роки підприємство перестало виплачувати працівникам заробітну плату, аргументуючи це тим, що знаходиться у скрутному становищі та затримувало по декілька місяців виплату заробітної плати, виплачуючи її не регулярно, частково через касу підприємства, а частково після звернення до Комісії по трудовим спорам підприємства. Також встановлено, що 01.06.2020 року позивачка звільнилась з роботи за угодою сторін, проте, у зв`язку з відсутністю працівників та необхідністю подачі щомісячних звітів, вона з 19.06.2020 року почала працювати за сумісництвом (витяг з наказу КП «Південукргеологія» від 15.06.2020 р. №49-к) та 16.09.2022 року звільнилась з роботи за власним бажанням (витяг з наказу КП «Південукргеологія» від 16.09.2020 р. №84-к). Разом з\~тим,\~встановлено,\~що після\~її звільнення,\~між сторонами\~знову було\~укладено договір\~про надання\~певних послуг,\~які позивачка\~виконала в\~повному обсязі,\~про що\~свідчать відповідні\~акти про\~надання послуг,\~підписані сторонами.\~Проте,\~заробітна плата\~під час\~продовження роботи\~позивачки на\~підприємстві,\~також виплачувалась\~відповідачем нерегулярно,\~та на\~момент звільнення\~ [PERSON] \~заборгованість підприємства\~із заробітної\~плати перед\~робітником складала\~суму у\~розмірі 64\~028,72\~грн.,\~частину якої,\~згодом підприємство\~їй виплатило,\~та на\~даний час\~сума заборгованості\~із заробітної\~плати складає\~24\~069,50\~грн., що також підтверджується довідкою від 19.08.2021р. №01/12-158 виданою відповідачем на ім`я позивачки. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст.\~43\~Конституції України та ст.\~2\~КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу Згідно зі ст.\~21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Також, частиною 1 статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ст.\~115\~КЗпП України встановлено обов`язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі. Згідно із розрахунком наданим позивачкою, перевіреним у судовому засіданні та повністю визнаним представником відповідача, підприємство має перед [PERSON] заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 24069,50 грн., що підтверджується відповідною довідкою від 19.08.2021р. №01/12-158 виданою відповідачем на ім`я позивачки. Та, відповідно до ст.\~117\~КЗпП України вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, з врахуванням вищевказаних обставин справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог та вважає за необхідне задовольнити їх у повному обсязі стягнувши з відповідача суму заборгованості по заробітній платі, оскільки невиплата такої заробітної плати, відбулася саме з вини роботодавця. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачку, згідно п.2 ч.1 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, частиною 1 статтею 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, а також повного визнання позову відповідачем, на підставі ст.ст.\~141,142\~ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір з урахуванням вимог майнового характеру у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, що становить складає 496,20 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved