Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про оплату додаткових витрат на дитину, згідно з яким просила суд: 1. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на Дитину відповідно до Договору про участь у вихованні Дитини від 16.11.2010 р. у сумі 17 944,00 грн. 2. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на Дитину відповідно до Договору про участь у вихованні Дитини від 16.11.2010 р. у сумі 1 120,00 доларів США у національній валюті за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу. 3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на Дитину відповідно до Договору про участь у вихованні Дитини від 16.11.2010 р. у сумі 639,06 євро у національній валюті за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу. 4. Стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до п.5 Договору Батько бере на себе додаткові витрати на відпочинок, зокрема дві поїздки Дитини щороку, відшкодуванню підлягають витрати до Об`єднаної Республіки Танзанія у період 26.01.2021-09.02.2021 із розрахунку на двох осіб. Тобто 46 194,00 грн., 1 120 доларів США, 639,06 євро. Враховуючи надану 23.12.2020 відповідачем суму 28 250,00 грн., вона підлягає відніманню із вартості витрат на подорож за формулою: 46 194-28 250=17 944 грн. Отже, враховуючи вище викладене, відповідач повинен відшкодувати позивачці додаткові витрати на Дитину, а саме витрати на поїздку до Об`єднаної Республіки Танзанія у період 26.01.2021-09.02.2021 у сумі: 17 944,00 грн., 1 120 доларів США, 639,06 євро, у результаті чого позивачка звернулася до суду з даним позовом. 10.07.2021 року ухвалою відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. 16.11.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.11.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги. 23.11.2021 року на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від позивача, в якій вона просила викласти п. 1 наступним чином: Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на Дитину відповідно до Договору про участь у вихованні Дитини від 16.11.2010 р. у сумі 46 194,00 грн. 02.12.2021 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 07.12.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви, 12.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 907. У шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 881. За взаємною згодою Сторони подружнє життя припинили в жовтні 2010 року; шлюб офіційно розірвано за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2011 року в порядку окремого провадження № 2-О-11/11 на підставі спільної заяви. 16.11.2010 року між Сторонами було укладено та нотаріально посвідчено Договір про участь у вихованні Дитини . Відповідно до п. 3 Договору місце проживання Дитини визначено з Матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Також Договором врегульовано питання виховання та утримання Дитини зі сторони відповідача. Відповідно до п. 5 Договору Батько зобов`язується передавати Матері на утримання Дитини аліменти у твердій грошовій сумі, еквівалентній (не меншій від) 500 доларів США на дату передачі суми щомісяця до 10 (десятого) числа включно. Також пунктом 5 Договору передбачено, що Батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання Дитини. 16.11.2020 року позивачкою було надіслано відповідачу електронного листа із повідомленням про запланований для Дитини відпочинок на о. Занзібар у січні-лютому 2021 року та проханням надати нотаріально завірену заяву про відсутність заперечень здійснити подорож до Об`єднаної Республіки Танзанія. 22.11.2020 року відповідач отримав електронного листа від позивачки із підтвердженням оплати авіаквитків та оренди житла на о. Занзібар у період 26.01.2021-09.02.2021 року. 04.12.2020 відповідачу було направлено листа інформування щодо подорожі Дитини у 2021 році, який було отримано відповідачем 10.12.2021. До листа було додано копії підтверджуючих оплату документів: електронних квитанцій про оплату авіаквитків та оренди житла на о. Занзібар у період 26.01.2021-09.02.2021. 21.12.2020 відповідач підписав у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Микитченко О.В. заяву про те, що він надає свою згоду на тимчасові поїздки Дитини за кордон, в т.ч. до Об`єднаної Республіки Танзанія, у супроводі Матері. 23.12.2020 відповідач здійснив перерахування 28 250,00 грн. на картковий рахунок позивачки, що за офіційним курсом НБУ на дату здійснення оплати (1$=28,35 грн) становить 996,47 доларів США. Після повернення з відпочинку 12.02.2021 відповідачу було надіслано електронного листа із детальним постатейним підрахунком вартості поїздки Дитини. Також у листі відповідачу запропоновано самостійно визначити розмір витрат на харчування, які він вважає за необхідне покрити. Однак відповідач відмовився обговорювати та відшкодовувати вказані витрати. Отже, враховуючи вище викладене, відповідач повинен відшкодувати позивачці додаткові витрати на Дитину, а саме витрати на поїздку до Об`єднаної Республіки Танзанія у період 26.01.2021-09.02.2021 у сумі: 46 194,00 грн., 1 120 доларів США, 639,06 євро. Як вбачається з відзиву, позивачем було понесено витрати на дитину у вигляді витрат на подорожі. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Слід зазначити, що оплата відповідачем школи, лікування, ліків та курсів англійської і є оплатою додаткових витрат на дитину, оскільки спрямована на забезпечення розвитку певних її здібностей та може вважатися особливими обставинами у розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України. При цьому, витрати на придбання продуктів харчування, проїзду в транспорті, туризм, тощо є такими, що не відносяться до додаткових в розумінні ст. 185 СК України, а охоплюються аліментними платежами, які відповідач сплачує щомісячно та своєчасно. Відповідно до абз. 2 п. 5 Договору, батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме: 1. Витрати на освіту (усі освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні); 2. Витрати на відвідування додаткових занять та спортивних секцій; 3. Витрати на лікування (включаючи забезпечення необхідними медикаментами та перебування у стаціонарі) та на обов`язковий регулярний медичний огляд (включаючи вакцинацію); 4. Витрати на відпочинок: дві поїздки Дитини з метою оздоровлення; 5. Витрати на одяг та взуття відповідного сезону. Отже, договір містить вичерпний перелік додаткових фінансових витрат, які повинен сплачувати відповідач на утримання дитини, зокрема і витрати на відпочинок з метою оздоровлення. В даному переліку немає вказівки про витрати на подорожі дитини із метою туризму. При цьому, позивач помилково ототожнює витрати на поїздки з метою оздоровлення із туристичними витратами. Так, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оздоровлення та відпочинок дітей», під оздоровленням дитини слід розуміти комплекс спеціальних заходів соціального, виховного, медичного, гігієнічного, спортивного характеру, спрямованих на поліпшення та зміцнення фізичного і психічного стану здоров`я дітей, що здійснюються в дитячому закладі оздоровлення та відпочинку протягом оздоровчої зміни. При цьому, у відповідності до положень тієї самої статті, дитячий заклад оздоровлення та відпочинку - постійно або тимчасово діючий, спеціально організований або пристосований заклад, призначений для оздоровлення, відпочинку, розвитку дітей, що має визначене місце розташування, матеріально-технічну базу, кадрове забезпечення та технології для надання послуг з оздоровлення та відпочинку дітей відповідно до державних соціальних стандартів надання послуг з оздоровлення та відпочинку. Однак, позивачем не було долучено жодного доказу, що підтверджував би такі витрати, а лише надано документи, які стосуються туристичних витрат позивача. Сторони не домовлялись про відшкодування вартості туристичних поїздок їх спільної дитини, а відповідач не брав на себе обов`язку сплачувати такі витрати. Більше того, позивач ніколи не зверталась до відповідача із будь-якими заявами, листами або іншими зверненнями про відшкодування витрат на оздоровлення дитини. Таким чином, у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача сплати будь-яких витрат, пов`язаних із туризмом, а у відповідача немає обов`язку покривати їх за власний рахунок. Окремо слід зазначити, що відповідно до останнього абзацу п. 5 Договору, всі інші витрати на Дитину, а також витрати на забезпечення Матері здійснюються за домовленістю між Батьками. Також у позовній заяві зазначено, що оскільки Дитина є малолітньою, вона може здійснювати поїздки виключно у супроводі особи, яка досягла 18-річного віку. В подальшому позивач стверджує, що такою особою має бути саме Мати дитини, а тому її відпочинок в Танзанії також повинен відшкодовуватись відповідачем. Варто зазначити, що ні в Договорі, ні в актах цивільного законодавства не передбачено відшкодування витрат на відпочинок Матері, тому включення таких витрат в категорію «додаткові витрати на утримання дитини» є безпідставним на думку відповідача. Тому суд не погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказувала на те, що відповідач [PERSON] не виконує умови договору про участь у вихованні дитини, зокрема, відповідач не відшкодував позивачу витрати, понесені нею на відпочинок дитини, а саме витрати на поїздку до Об`єднаної Республіки Танзанія у період 26.01.2021-09.02.2021 із розрахунку на двох осіб, чим порушує умови договору та норми СК України. Так, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 180 СК України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У відповідності до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про участь у вихованні дитини. Відповідно до п. 5 вказаного Договору батько зобов`язується надавати матері на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі, еквівалентній (не меншій від) 500 доларів США на дату передачі суми щомісяця до 10 числа включно. Батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме: витрати на освіту (усі освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні); витрати на відвідування додаткових занять та спортивних секцій; витрати на лікування (включаючи забезпечення необхідними медикаментами та перебування у стаціонарі) та на обов`язковий регулярний медичний огляд (включаючи вакцинацію);витрати на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення; витрати на одяг та взуття відповідно до сезону. Всі інші витрати на дитину, а також витрати на забезпечення матері здійснюються за домовленістю між батьками. Згідно п. 6 Договору про участь у вихованні дитини, питання відпочинку дитини сторони зобов`язуються вирішувати спільно і не чинитимуть перешкод один одному у виборі часу та місця відпочинку дитини та його тривалості. Кожен з батьків наперед не заперечує проти подорожей дитини з іншим із батьків, в тому числі закордонних, в разі попередньої домовленості між батьками щодо строків та інших умов таких подорожей, які батьки узгоджують на основі інтересів дитини, строків надання відпусток та діючого законодавства України. Мати зобов`язується повідомляти батька про всі подорожі дитини, які вчиняються без нього, та повідомляти точне місцезнаходження дитини за запитом батька. Аналіз п. 5 та п. 6 Договору про участь у вихованні дитини дає підстави стверджувати, що батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, зокрема, на відпочинок - дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення. Тобто положенням Договору не передбачено витрати батька (відповідача) за будь-які дві поїздки дитини, а лише ті, які були здійснені з метою оздоровлення. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ст. 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що визначена позивачем поїздка до Об`єднаної Республіки Танзанія у період 26.01.2021-09.02.2021 була здійснена з метою оздоровлення. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо узгодження з відповідачем умов відшкодування витрат за поїздку до Об`єднаної Республіки Танзанія у період 26.01.2021-09.02.2021, тоді як п. 6 договору визначено, що кожен з батьків наперед не заперечує проти подорожей дитини з іншим із батьків, в тому числі закордонних, в разі попередньої домовленості між батьками щодо строків та інших умов таких подорожей, які батьки узгоджують на основі інтересів дитини, строків надання відпусток та діючого законодавства України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищезазначене, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що поїздка дитини була здійснена з метою оздоровлення, що є процесуальним обов`язком позивача, наявність попередньої домовленості між нею та відповідачем щодо умов такої поїздки (в часті сплати відповідачем витрат на поїздку), суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на дитину. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Слід відмовити у стягненні судового збору та витрат на правничу допомогу. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed