Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Свою позовну заяву позивач пояснює тим, що він є власником будинковолодіння за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування будинковолодіння від 14.12.2005р. З 14 жовтня 1995р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням суду від 19.05.2011р. Згідно домовленості відповідач зобов`язалась у добровільному порядку у термін до 03 липня 2016 року знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, у вказаному будинку проживати перестала, однак з реєстраційного обліку не знялась. За місцем реєстрації не проживає з 01 грудня 2020р. по даний час. Відповідач добровільно залишила будинковолодіння, забрала особисті речі та вчинила дії, що свідчать про втрату інтересу до збереження прав користування спірним житлом, на даний час проживає в м. Київ з іншою сім`єю, контактів з нею позивач не має. Той факт, що відповідач залишається зареєстрованою у будинку заважає позивачу повноцінно користуватись будинком, створює перешкоди для отримання житлових соціальних пільг (субсидій), на адресу позивача постійно надходять вимоги про сплату відповідач заборгованості за кредитними договорами, які чинять на позивача психологічний тиск. Вказує, що відповідач не має наміру проживати у даному житлі, не несе витрати по його утриманню, поліпшенню житлових умов, проведення поточних ремонтних робіт, усі витрати по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг позивач несе самостійно. Оскільки відповідач не проживає у будинку позивача понад 1 рік, не бере участь у сплаті комунальних послуг, інших витрат по утриманню будинку, не приймає участі у спільному побуті, не є членом сім`ї позивача, тому позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] та вирішити питання судових витрат. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 16 лютого 2022 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача [PERSON] на адресу суду відзив на позовну заяву не надходив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, скерував до суду заяву вх. № 807/22-Вх-Вх від 09.03.2022р., у якій клопотав про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на їх задоволенні наполягав. . У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Повідомлення про причину неявки в засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи відсутність заперечень позивача та неявку належним чином повідомленого відповідача. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта серія [NUMBER] , виданого 06 квітня 1999 року Уманським РВ УМВС України в Черкаській області, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 24 січня 2006р. Вказаний запис про реєстрацію анульовано Драбівською селищною радою та виконавчим комітетом Драбівської селищної ради Черкаської області вчинено новий запис, згідно якого місце проживання зазначено: [ADDRESS] , з 24 січня 2006р. Відповідно до копії договору дарування будинковолодіння від 14.12.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Бірюком О.В., селище Драбів Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 3340, [PERSON] , діючи по довіреності від імені [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), уклали вказаний договір, за яким дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 13193909. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9597351 від 17.01.2006р. власником будинку за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] , підстава: договір дарування від 14.12.2005р., 3340, форма власності: приватна, частка: 1/1. З копії досудової вимоги департаменту стягнення заборгованості ТОВ «Споживчий центр», вих. № 131580 від 22.07.2021р., вбачається, що вона адресована [PERSON] , адреса: [ADDRESS] , та містить пропозиції щодо досудового врегулювання заборгованості. Згідно довідки виконавчого комітету Драбівської селищної ради № 96 від 04.02.2022р. [PERSON] , [INFO] , перебуває на реєстраційному обліку за адресою [ADDRESS] , за місцем реєстрації не проживає з 01 грудня 2020 року по теперішній час. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач повністю втратила зв`язок з помешканням, оплату за комунальні послуги не здійснює, утриманням житла не займається. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останньою створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Будь-який договір найму житла між власником будинку за адресою [ADDRESS] та відповідачем відсутній. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач вибула з зареєстрованого місця проживання 01 грудня 2020р. та не проживає в будинку за адресою [ADDRESS] , тобто понад 1 рік до моменту звернення до суду з цим позовом (09.02.2022р.), комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди, також це впливає на оформлення соціальної допомоги з боку держави (субсидії). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування його витрат по сплаті судового збору 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved