Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Доманська Вікторія Анатоліївна звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання дітей з матір`ю та визначення порядку участі батька у вихованні дітей. Свій позов мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 07 грудня 2015 року було розірвано. Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Їхнї спільні діти з 2015 року проживають з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідач відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, сплачує з 25.01.2016 року аліменти на утримання дітей у розмірі 1500 грн. Також у позивача є ще донька [PERSON] , [INFO] , яка також проживає з нею. Вважає, що більше сприятливі, психологічні та матеріальні умови проживання для дітей є проживання саме з нею, оскільки вона має, належні житлові умови, зараз перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 років, спиртних напоїв не вживає. Враховуючи те, що вона займалась та займається вихованням і піклуванням дітей, останні постійно потребують матері та мають з нею нерозривний зв`язок. Наголошує, що не чинити перешкод у спілкуванні дітей з батьком. Покликаючись на норми ст.ст. 141, 150,155, 157,159-161 Сімейного кодексу України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.8,12 ЗУ « Про охорону дитинства», ст.29 ЦК України, просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за місцем проживання матері: [ADDRESS] та призначити відповідачу графік відвідування дітей. Ухвалою від 08 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Також від її представника - адвоката Доманської В.А. надійшла заява в якій просить визначити наступний графік зустрічей відповідача [PERSON] з дітьми [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] , а саме: -Спільний відпочинок з дітьми протягом 1 місяця у літній та зимовий періоди; -Систематичні побачення тричі на тиждень за попереднім погодженням з матір`ю [PERSON] ; -Святкові дні, дні народження дітей та їх батька, [PERSON] ; -Спілкування в телефонному режимі; -Спілкування за допомогою мережі нтернет; -За попереднім погодженням з матір`ю [PERSON] можливі інші варіанти влаштування зустрічей дітей з батьком. Вд відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову, вказує, що погоджується на будь-який запропонований позивачем графік зустрічей з дітьми та не заперечує щодо визначення місця проживання дітей з позивачем. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф.П. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує. У відповідності до вимог ч.2ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом частини 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у випадку визнання відповідачем позову, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього кодексу. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.08.2013 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2015 року було розірвано (а.с. 12). Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується дослідженими копіями свідоцтв про народження (а.с. 11). Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що останні проживають окремо. Позивач [PERSON] проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями Реєстру Луцької міської територіальної громади (а.с.13). Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з частиною першою статті 141 СК України Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд виходить з наступного. Так, позивачем [PERSON] доведено в судовому засідання належними та допустимими доказами добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, також відповідач [PERSON] не заперечує щодо проживання дітей з матір`ю [PERSON] . Суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що діти [PERSON] та [PERSON] з народження проживають разом із матір`ю, враховуючи вік дітей, враховуючи тісний зв`язок матері та дитини, визнання відповідачем позову вважає за можливе визначити місце проживання дитини з матір`ю. При розгляді справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком, що фактично приведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на них. Суд передусім враховує інтереси дітей, які проживаютьв атмосфері любові, турботи, захисту. Батько дитини , який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким спільні діти будуть проживати. При цьому суд зазначає, що у цій справі не вирішували питання про розлучення батька з дітьми, оскільки батько дітей у разі визначення місця проживання дітей з матір`ю не може бути обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у вихованні дітей. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, не має шкідливих звичок та позитивно характеризується. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю може зашкодити їх інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. Також, відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо після визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею органом опіки та піклування, продовжує існувати спір, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону. В ході судового розгляду встановлено, що між сторонами по справі - батьками [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, однак в ході розгляду справи, в добровільному порядку сторони досягли згоди щодо визначення порядку спілкування батька з донькою та сином, відповідач не заперечує щодо запропонованого позивачем графіку зустрічей з дітьми. А тому, з врахуванням встановлених у справі даних, а також враховуючи інтереси відповідача та позивача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги матері про визначення способу участі батька, який проживає окремо від дітей, у їх вихованні підлягають до задоволення. Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками. Суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що реалізація визначених судом способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, які проживають з матір`ю - позивачем по справі повинна відбуватися з дотриманням одночасно певних умов - з урахуванням стану здоров`я, потреб та інтересів дітей. Також, у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дітей, станом їх здоров`я, психо-емоційного стану, жодна із сторін не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Таким чином, суд вважає за необхідне визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні дітей, з урахуванням запропонованого позивачем графіком зустрічей з дітьми. Такий спосіб участі відповідача у вихованні дітей відповідатиме інтересам неповнолітніх дочки та сина сторін, дозволятиме підтримувати психологічний контакт дітей з батьком та забезпечити для дітей стабільні умови життя та тижневого розпорядку. А тому слід встановити [PERSON] графік побачень та спілкування з сином [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] : -Спільний відпочинок з дітьми протягом 1 місяця у літній та зимовий періоди; -Систематичні побачення тричі на тиждень за попереднім погодженням з матір`ю [PERSON] ; -Святкові дні, дні народження дітей та їх батька, [PERSON] ; -Спілкування в телефонному режимі; -Спілкування за допомогою мережі нтернет; -За попереднім погодженням з матір`ю [PERSON] можливі інші варіанти влаштування зустрічей дітей з батьком. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволенню.

Outcome: approved