Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна»), в якому зазначила, що 24.01.2021 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір № 3552000. Сума кредиту складає 4000 гривень, строк дії договору - 30 днів. Вважає, що кредитний договір укладений на невигідних для неї умовах. Вона, здійснюючи оформлення кредиту через інтернет, за кількахвилинний проміжок часу не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті даної угоди. При укладенні кредитного договору порушені її права, як споживача.Не надані на ознайомлення Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна». Умови договору є несправедливими, бо сума компенсації, яку вона повинна сплатити кредитодавцю становить більше 50%, тому п.7.4 договору повинен бути визнаний недійсним. Крім того, договір не містить умов відповідальності відповідача, тому відсутність у кредитному договорі вказаної умови є підставою для визнання такого договору недійсним. Просить суд визнати кредитний договір № 3552000 від 24.01.2021 року недійсним. 25.11.2021 року від відповідача ТОВ «Авентус Україна» надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свій відзив обгрунтовує тим, що перед укладенням кредитного договору товариство шляхом розміщення на власному веб-сайті надає клієнту доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де, серед іншого, міститься інформація про тарифи, ціни та умови надання фінансових послуг, порядок їх надання, розміщені Правила та примірний кредитний договір, що планується до укладення. Перед подачею заявки клієнт повинен ознайомитися з обов`язковою інформацією про товариство, порядок та умови надання фінансових послуг, з Правилами, Паспортом споживчого кредиту та примірним кредитним договором, інформацією, він повинен підтвердити, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, проставляючи відповідну відмітку в чек-боксі інформаційно-реєструючої електронної системи товариства, за допомогою якої здійснюється оформлення кредитів. Без такого підтвердження у позивача була б відсутня можливість перейти на іншу сторінку системи для подальшого оформлення кредитного договору. 24.01.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір №355200 про надання споживчого кредиту, згідно якого позивачеві надано кошти у розмірі 4000 гривень. Переказ коштів здійснено на картку, яку особисто вказала позивачка. Якщо припустити, що позивачка не ознайомилася належним чином з Правилами та Умовами кредитного договору, вона не була позбавлена можливості скористатися своїм правом, визначеним ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів», і, відповідно, протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору. Таких дій позивач не вчинила. Згідно кредитного договору сторони погодили всі умови договору та визначили загальну вартість кредиту. Клієнт на виконання п.4.2.2. кредитного договору в момент закінчення строку кредиту через особистий кабінет ініціював продовження його строку шляхом здійснення платежу на суму розміру процентів, що нараховані на дату такого ініціювання, а також в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. З 24.02.2021 року нарахування процентів здійснюється за стандартною процентною ставкою у розмірі 1,9% в день від суми кредиту. Позивачка не скористалася правом подачі відповіді на відзив. За ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 6 ст.81 ЦПК). За наявними в матеріалах справи доказами встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка просила визнати недійсним кредитний договір № 3552000 від 24.01.2021 року, укладений між нею та ТОВ «Авентус Україна», посилаючись на порушення її прав при укладенні договору. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зазначеними частинами ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 3552000 від 24.01.2021 року, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачу, як позичальнику, позику в сумі 4000,00 грн., на строк 30 днів, до дати повернення позики (останній день) - 23.02.2021 року. Договір укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим (ідентифікатором), про що зазначено в договорі і не оспорюється позивачем. Як вбачається з копії спірного договору, при його підписанні позичальник використав електронний підпис - одноразовий ідентифікатор А285974. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Стаття 627 ЦК України та ст.6 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору, щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі, є: сума кредиту, строк кредитування, умови і порядок його видачі та повернення, відсоткова ставка, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір кредиту має бути укладений у письмовій формі (у вигляді паперового документу або у електронному). Згідно абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.11 Закону про електронну комерцію, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Частиною 6 ст.11 Закону про електронну комерцію встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: (1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 Закону про електронну комерцію). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.7, 12 ст.11 Закону про електронну комерцію). Електронний договір про надання споживчого кредиту № 3552000 від 24.01.2021 року містить всі істотні умови, зокрема: електронні підписи, виконані відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», розмір кредиту - 4000 грн.; строк, на який надається кредит - 30 календарних днів; стандартна процентна ставка - 1,90% в день та застосовується у межах строку кредиту вказаного у п.1.4 цього договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до п.4.2 договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація відповідно до п.4.3. договору; знижена процентна ставка 0,01% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 693,50% річних, за зниженою ставкою 3,65% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 6280 грн., за зниженою ставкою 4012 грн., інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань за сплату платежів, в тому числі штрафу відповідно до п.7.4 договору, в розмірі 192,00 гривень на четвертий день такого невиконання та /або неналежного виконання; в розмірі 44,00 гривень починаючи з п`ятого дня за кожен день невиконання та/або неналежного виконання. Позивачці було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка, підписавши договір електронним підписом - одноразовим ідентифікатором, засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені у запропонованому договорі, а отже, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що перед укладенням кредитного договору товариство шляхом розміщення на власному веб-сайті надає клієнту доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де, серед іншого, міститься інформація про тарифи, ціни та умови надання фінансових послуг, порядок їх надання, розміщені Правила та примірний кредитний договір, що планується до укладення. Перед подачею заявки клієнт повинен ознайомитися з обов`язковою інформацією про товариство, порядок та умови надання фінансових послуг, з Правилами, Паспортом споживчого кредиту та примірним кредитним договором, інформацією, він повинен підтвердити, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, проставляючи відповідну відмітку в чек-боксі інформаційно-реєструючої електронної системи товариства, за допомогою якої здійснюється оформлення кредитів. Без такого підтвердження у позивача була б відсутня можливість перейти на іншу сторінку системи для подальшого оформлення кредитного договору. Зазначені відповідачем обставини [PERSON] не спростовані. Позивачкою не надано доказів суду, що вона є недієздатною або обмежено дієздатною. Тобто, [PERSON] , являючись дієздатністною фізичною особою, здатна своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатна своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Позивачка знала і усвідомлювала про наявність негативних для неї наслідків у вигляді додаткового майнового навантаження у разі порушення строків (30 календарних днів) повернення кредиту та сплаті процентів, штрафу та у разі незгоди з такими умовами мала абсолютну можливість не укладати договір на таких умовах. У даному випадку йдеться мова не про нечесність чи недобросовісність кредитодавця, який діяв в межах закону, а про зміну намірів і прагнень позичальниці, яка перед отриманням кредитних коштів вважала такі умови прийнятними для себе, а після їх отримання і використання для задоволення своїх власних потреб і з настанням строку виконання грошових зобов`язань, а також допущенням прострочення - змінила свою думку. Суд також не приймає доводи [PERSON] про те, що вона, здійснюючи оформлення кредиту через інтернет, за кількахвилинний проміжок часу, не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті даної угоди. Так, відповідно до ст.15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Вказане положення продубльоване в п.5.3 Договору. Отже, [PERSON] мала можливість протягом 14-ти календарних днів ознаймитись з договором, оцінити вигідність умов кредитування та їх справедливість, оцінити всі ризики і збитки, і письмово повідомити кредитодавця про намір відмовитись від договору. Проте, у встановлений строк позивачка не відмовився від договору та не повернула кредит. Як зазначає позивачка в своїй позовній заяві, нею у досудовому порядку неодноразово направлялись відповідачу листи про припинення порушень її прав, як споживача, проте такі вимоги були залишені без задоволення. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження цих обставин суду не надано. Щодо захисту персональних даних. Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист персональних даних», обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. В своїй позовній заяві [PERSON] зазначила, що відповідач їй абсолютно не повідомляв про умови та строки обробки її персональних даних і що з аналізу умов Кредитного договору вбачається, що надана нею згода на обробку персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Однак, вказане твердження позивачки спростовується умовами укладеного нею Кредитного договору. Так, пунктом 9.5 Договору № 3552000 від 24.01.2021 року передбачено, що з укладенням цього Договору споживач надає свою однозначну, беззастережну і необмежену згоду на обробку персональних даних, у тому числі, на їх збір, систематизацію, накопичення, зберігання, уточнення (оновлення та зміну), використання, розповсюдження, передачу, знеособлення, блокування та знищення будь-якої інформації, що стосується споживача. Споживач також дає дозвіл на передачу Товариству своїх персональних даних. Вказаний пункт Договору не суперечить положенням Закону України «Про захист персональних даних», тому не являється недійсним. Твердження про безвідкличність згоди на обробку персональних даних не відповідає дійсності. Щодо порушення норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Позивач в своєму позові зазначає, що у випадку прострочення на 30 днів, штраф становить 192+26*44=1336 грн. і сума процентів 4000*(1,9%*365)/365*30=2280 грн., а отже сума компенсації становить більше 50%, що відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, та є всі підстави для визнання зазначеного пункту Кредитного договору недійсним. Суд вважає, що позивач плутає поняття «проценти за користування кредитом» і «компенсація за невиконання зобов`язань за договором». Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, проценти за користування кредитом - це плата за користування кредитними коштами, а не компенсація за невиконання зобов`язань по кредитному договору. Умови щодо процентної ставки, порядку обчислення (нарахування) процентів та порядку зміни процентів зазначені в розділах 1 та 2 Договору про надання споживчого кредиту № 3552000 від 24.01.2021 року. Тоді як відповідальність за порушення умов Договору передбачена розділом 7 Договору. В пункт 7.4 Договору про надання споживчого кредиту № 3552000 від 24.01.2021 року зазначено, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф: - у розмірі 192,00 грн. на 4 (четвертий) день такого невиконання та/або неналежного виконання; та - у розмірі 44,00 грн., починаючи з 5 (п`ятого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання. Штрафи за Договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів), нарахованої за порушення Споживачем зобов`язань за цим Договором обмежується сумою, визначеною відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» (п.7.4.3 Договору). Відповідно до ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Отже, в спірному договорі чітко зазначено, що граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів), нарахованої за порушення [PERSON] зобов`язань за Договором не може перевищувати половини суми, одержаної нею за таким договором. Враховуючи викладене, суд не вважає умови, викладені в пункті 7.4 Договору, несправедливими, що виключає визнання данного пунктк недійсним. Що стосується умов відповідальності відповідача, то суд не погоджується з твердженням [PERSON] про відсутність таких в договорі, оскільки в пункті 7.1 прямо зазначено, що сторони несуть відповідальність за порушення умов цього Договору згідно чинного законодавства України, цього Договору. А пункти 7.4, 7.5 встановлюють наслідки для сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, порушення прав споживача. Враховуючи вищевикладене, суд вважає недоведеними обставини, на які послилається позивачка в своєму позові, у зв`язку з чим,

Outcome: dismissed