Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

04.03.2022 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Хотинської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ним та відповідачкою 29 березня 2002 року було зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2015 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано та згідно вказаного рішення було визначено місце проживання сина [PERSON] з ним. Вказав, що у 2015 році він та відповідачка дійшли примирення, поновили сімейні стосунки та почали проживати разом без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Однак зазначає, що з 2020 року між ними виникли неприязні відносини і вони повністю розлучились та припинили спільне проживання. Також зазначив, що у зв`язку з тим, що відповідач часто виїжджала за межі країни, тому малолітня донька постійно залишалась проживати біля нього, перебувала на його утриманні та вихованні. Починаючи з трьох років донька [PERSON] постійно перебуває на його утриманні і виявляє бажання перебувати та проживати разом з ним. Вказав, що він мав намір добровільно вирішити питання проживання доньки [PERSON] разом з ним, однак немає наміру забороняти колишній дружині виховувати доньку та спілкуватись з нею. А тому, виходячи з тих фактичних обставин, які склались в житті відповідачки вважає, що її не буде цікавити подальша доля дитини, як і не цікавить тепер, тому що на даний час з боку відповідачки [PERSON] склались як недоброзичливі стосунки між нею та малолітньою донькою [PERSON] , так і нехтування своїми обов`язками матері по вихованню дитини. Підтримуючи вищевикладене, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, справу просив розглянути у підготовчому судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглянути вказану справу у підготовчому судовому засіданні, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала щодо їх задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Хотинської міської ради - Варвус О.П. в підготовче судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у відсутності їхнього представника, щодо позовних вимог висловила думку на розсуд суду. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 29 березня 2002 року між сторонами було укладено шлюб, який згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2015 року (цивільна справа № 724/231/15-ц, провадження № 2/724/277/15) розірвано, вказаним рішенням неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] залишено проживати біля батька [PERSON] , що підтверджується копією рішення наданого до матеріалів справи (а.с.8) Окрім того, судом встановлено, що у 2015 році сторони дійшли примирення та поновили сімейні відносини, фактично стали проживати однією сім`єю та підтримувати сімейні відносини. [INFO] в сторін народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 січня 2016 року (а.с.7), наданого до матеріалів справи. Як встановлено судом, починаючи з 2020 року сторони проживають окремо, фактично за різними адресами, сімейних стосунків не підтримують, малолітня донька [PERSON] часто залишається на утриманні та вихованні позивача [PERSON] , оскільки відповідачка, як на те посилається позивач в обґрунтування позовних вимог часто виїжджає за межі України. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Хотинської міської ради Дністровського району Чернівецької області від 10.03.2022 року [PERSON] згідно по господарської книги № 4, по господарський номер 0153 зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.12). Згідно характеристики виконавчого комітету Хотинської міської ради с. Ворничани за вих. № 53 від 15 березня 2022 року, гр. [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] . За час проживання на території села скарг від жителів села на його адресу не надходило, характером врівноважений, спокійний, ввічливий, спиртними напоями не зловживає, суспільний порядок не порушує, виховує сина та дочку, за час проживання зарекомендував себе з позитивної сторони. Відповідно до довідки № 52 від 15.03.2022 року виконавчого комітету Хотинської міської ради Дністровського району Чернівецької області с. Ворничани, гр. [PERSON] згідно по господарської книги № 1 по господарський номер 017 зареєстрований по [ADDRESS] , там і проживає. Згідно довідки вих. № 01-31-02/12 від 15.03.2022 року Закладу дошкільної освіти (Ясла-Садок) «Веселка» Хотинської міської ради Чернівецької області, виданої [PERSON] , в тому, що його донька [PERSON] , [INFO] дійсно є вихованкою групи старшого дошкільного віку № 2 «Пізнайки» закладу дошкільної освіти (Ясла-Садок) «Веселка» Хотинської міської ради з вересня 2019 року. За спостереженнями педагогів груп вихованням дівчинки займається батько одноосібно. Дитина завжди доглянута, охайна, товариська. Батько сумлінно дотримується режиму роботи закладу, дослухається порад вихователів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, як встановлено судом, позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, працює, одноосібно займається вихованням малолітньої доньки, створив всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. При цьому, судом встановлено, що мати дитини [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає, не цікавиться розвитком дитини. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з її батьком [PERSON] , так як це відповідає найкращим інтересам дитини. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки [PERSON] має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько [PERSON] і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі. Крім того відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі половини від сплаченого судового збору та поверненню позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а тому позивачу слід повернути з державного бюджету 496,20 гривень сплаченого судового збору, також слід стягнути з відповідача на користь позивача іншу частину судового збору у розмірі 496,20 гривень. На підставі викладеного, та

Outcome: approved