Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить вказана квартира. Відповідач [PERSON] є її рідною донькою, а відповідач [PERSON] рідною онукою, які зареєстровані, однак з лютого 2014 року у вказаній квартирі не проживають, речі свої не зберігають, комунальні послуги не сплачують. В лютому 2014р. вони виїхали за межі України до Російської Федерації, отримали там громадянство та не мають наміру повертатися до України. Сам факт реєстрації відповідачів у квартирі позивача, порушує її права як власника та створює відповідні незручності, зокрема, на даний час позивач має намір продати квартиру та знайшла вже покупця, який не бажає щоб у квартирі був хтось зареєстрований. Оскільки відповідачі не мають наміру добровільно знятися з реєстрації, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. В ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги. Разом з тим, в судове засідання призначене на 12.03.2022р. не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив не надали. Разом з тим, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст..280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення по справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить квартира [ADDRESS] (а.с.6). Наведене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить квартира [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою - [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Крім того, факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації по [ADDRESS] було встановлено в судовому засіданні допитаними свідками. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що він є сусідом позивача, оскільки проживає за адресою [ADDRESS] . Стверджує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] дійсно з лютого 2014 року не живуть за своїм місцем реєстрації. Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона підтверджує той факт, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації з лютого 2014 року. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Так, статтею 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Пунктом 26 вказаних Правил визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи те, що відповідачі протягом тривалого часу не користуються вказаним житловим приміщенням, особисті речі в зазначеній квартирі відсутні, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved