Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Баранова Жанна Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним на підставі ст. 230 ЦК України та поновити право власності на житловий будинок. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.08.2020 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. Укладаючи спірний договір, вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки ними попередньо була досягнута саме така домовленість, яка відповідала її інтересам. Однак, довірившись відповідачу, правочин було підписано та оформлено в нотаріуса як договір купівлі-продажу. Вказаний договір було укладено внаслідок обману, а саме навмисних цілеспрямованих дій відповідача, які мали на меті створити хибне сприйняття дійсності, зумовлене неправильним, викривленим її відображенням, з метою заволодіння її майном, зловживання довірою, шляхом ошуканства. Здійснюючи свої наміри, відповідач діяв умисно, оскільки угода не була б укладена за умови повідомлення її про дійсні обставини. Відповідач взамін пообіцяв з своєю дружиною, що будуть піклуватися про неї, що вони переїдуть до неї жити, щоб допомагати по господарству, забезпечувати, харчуванням, ліками, допомагати в утриманні в належному стані житлового будинку та присадибної ділянки. Однак, обов`язків по догляду та утриманню відповідач не виконував. Кошти за цією угодою вона не отримувала, що свідчить про невиконання сторонами умов укладеного договору. Вказує, що вона як людина похилого віку за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, спірний будинок є єдиним її житлом, вона продовжує в ньому проживати, передача будинку фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору купівлі-продажу. Зазначає, що вона погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилилася внаслідок обману та зловживання довірою щодо правової природи й змісту правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Тому, просить визнати договір купівлі-продажу недійсним, оскільки він не відповідав її внутрішній волі, так як остання мала намір укласти договір довічного утримання. Враховуючи зазначені обставини просить визнати недійсним договір купівлі-продажу на підставі ст. 230 ЦК України та поновити право власності на житловий будинок. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 01.07.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 27 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю. Також, відповідач 21.07.2021року подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення. Зазначив, що укладення договору купівлі-продажу відбулось за добровільною згодою сторін та є таким, що відповідає їх інтересам та волевиявленню. Крім того, позивачем не надано жодного обґрунтування та доказів, що спірний договір укладений під обманом. 02.08.2021 року позивач подала відповідь на відзив, в якому просила позов задоволити. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Баранова Ж.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення позивача та її представника, заперечення відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Барановою Ж.В., зареєстрований в реєстрі за № 632 ( а.с. 10). На підставі вказаного договору купівлі-продажу від 17.08.2020 року, відповідачем були переукладені договори про постачання електричної енергії від 28.10.2020 року, про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 02.11.2020 року ( а.с.35-40). В подальшому згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12021078120000043 від 11.02.2021 року, вбачається, що [PERSON] звернулась до ВП №1 Мукачівського РУП із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме, що громадянин [PERSON] шахрайським шляхом заволодів будинком заявниці, розташованим за адресою [ADDRESS] (а.с. 16). З довідки, виданої Залужанської старостинським округом Мукачівського району від 12.04.2021 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , одна (а.с. 8). Також з довідки, виданої виконкомом Залужанської сільської ради Мукачівського району від 22.05.2018 року № 188 , вбачається, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] ( помер [INFO] ) та вели спільне господарство (а.с. 17). В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вони давно знайомі з [PERSON] та довгий час дружили. Згодом [PERSON] запропонувала, щоб вони переоформили будинок на себе, на що вони будуть їй допомагати. Таким чином, вони пішли до нотаріуса та уклали договір купівлі - продажу будинку. Гроші вказані в договорі були передані в її присутності [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вони разом з [PERSON] довгий час дружили, вона часто приходила до них в гості. Внаслідок їх дружніх відносин [PERSON] запропонувала їй, щоб її діти оформили на себе будинок, на що вони будуть допомагати їй. Після чого [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу. Позивач як на підставу визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, посилається на ст. 230 ЦК України, яка встановлює правові наслідки правочину, який вчинено у результаті обману. Відповідно до ст.655, ч.1 ст.656 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, відповідно до ч.1 ст.691 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, установленою в договорі купівлі-продаж. Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ч.5 ст.656, ч.1 ст.657, ст.ст.202, 205, 207, 208, 209 ЦК договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Приписами ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Згідно з положеннями частин першої - третьої, п`ятої та шостої ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином судом встановлено, що 17.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Барановою Ж.В., зареєстрований в реєстрі за № 632. Правочин був вчинений у письмовій, нотаріально посвідченій формі. Відповідно до ч ч.1, 2 ст.54 Закону «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством установлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону й дійсним намірам сторін. Частини 9-14 ст.44 Закону «Про нотаріат» установлюють повноваження нотаріуса для встановлення дійсного наміру сторін правочину. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину відбувається шляхом установлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної зі сторін. Установлення справжніх намірів однієї зі сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна зі сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Усі наведені вимоги законодавства покликані убезпечити правочин, а отже, і права осіб, яких цей правочин стосується. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має вчинити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону. У ч.1 ст.230 ЦК передбачено: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин (договір) під впливом обману, учинений як стороною такого правочину, так і третьою особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом потерпілого. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона навмисно замовчує про обставини, про які особа повинна була повідомити при тій сумлінності, яка від нього була потрібна за умовами обороту. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин, укладений під впливом обману, може бути визнаний недійсним лише тоді, коли потерпілий був обманутий і такий обман є в причинному зв`язку з його рішенням про вчинення правочину (договору). При цьому підлягає встановленню умисел особи, яка вчинила обман. Разом з тим слід розрізняти обман як підставу визнання правочину недійсним, що має відбутися до вчинення правочину й невиконання сторонами умов договору як підстава для розірвання договору (після вчинення правочину). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 31.03.2021 року у справі № 910/18600/19 зазначив, що особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом оспорюваного договору, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, у п.2 договору зазначено, що купівлю-продаж житлового будинку здійснено за 21700,00 грн. Претензій до розрахунку сторони одна до одної не мають (а.с. 10). Позивач підписала договір купівлі-продажу будинку від 17.08.2020 року , без будь-яких зауважень і застережень, що свідчить про надання нею згоди щодо всіх його істотних умовах, а також про виконання покупцем обов`язку щодо сплати ціни. Неналежне виконання умов договору не дає підстав для встановлення факту введення в оману під час його укладання. Такий висновок зробив ВС в постанові від 12.02.2020 року у справі №457/906/17. Однак всупереч наведеному, позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі ст. 230 ЦК України, як і не довів самого факту обману та наявність умислу в діях відповідача. Крім того обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається виключно на те, що позивач не мала намір укладати договір купівлі-продажу будинку, уклала його внаслідок обману її відповідачем, однак будь-яких належних та достовірних доказів суду не надала. У свою чергу, докази, які надані до суду не свідчать і не підтверджують даних фактів. Таким чином, аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені спірним договором, вбачається, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно, при підписанні договору позивач погодилась з умовами цього договору, вчинила дії, пов`язані з виконанням зобов`язань по договору, спірний договір підписано нею самостійно, що вказує на усвідомлення позивачем на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позивач та його представник не довели суду належними та достовірними доказами ті обставини, якими вони обґрунтовують вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме через недоведеність та необгрунтованість. Крім цього, оскільки вимога про поновлення права власності на будинок є похідною від попередньої, то суд також приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові відповідають критерію обґрунтованості.

Outcome: dismissed