Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Уманської міської ради, виконавчого комітету Уманської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним ордеру та рішення про приватизацію житла, посилаючись на те, що 21.07.1990 між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого в них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Він працював на консервному заводі в м. Умань та, оскільки, його сім`я не мала власного житла, йому на склад сім`ї із трьох чоловік було надано кімнату в гуртожитку площею 17,5 кв.м. по [ADDRESS] , про що було видано ордер від 20.08.1998. У 2000 році позивач з відповідачем розірвали шлюб, проте, продовжували проживати однією сім`єю та вести спільне господарство, адже розірвання шлюбу було потрібне для того, щоб отримати ще одну кімнату в гуртожитку, яку згодом було отримано, позивач там зареєстрований та проживав разом з дружиною та дочкою. За час спільного проживання у цих кімнатах проводилося перепланування кімнат у квартиру, укладення договорів на обслуговування квартири у 2008 році, проводилася оплата комунальних послуг, спільно було придбано майно. У 2008 році гуртожиток консервного комбінату було передано на баланс Уманської міської ради і номер будинку змінили із [ADDRESS] на [ADDRESS] . При наданні дозволу на приватизацію кімнат у гуртожитку в 2008 році, не зрозуміло яким чином та з яких підстав, відповідач [PERSON] в Уманській міській раді на одну із вказаних кімнат отримала ордер та приватизувала її на своє ім`я та на ім`я дочки [PERSON] , тобто вони стали власниками тієї кімнати, про що позивачу на той час не було відомо. Згодом, відповідач [PERSON] виїхала та перебуває за межами України, а їх спільна дочка вийшла заміж та проживає в м. Монастирище, а у спірній квартирі позивач проживав один. У зв`язку з тим, що мати позивача захворіла та потребувала стороннього догляду, починаючи з 15.02.2015 позивач тимчасово переїхав проживати до неї, та коли 20.02.2015 він повернувся додому, то відкрити двері квартири не зміг, йому відчинили незнайомі люди, які повідомили, що вони там проживають. За його викликом приїхали працівники поліції, яким вказані мешканці пояснили, що у цій квартирі вони проживають з дозволу власників. В 2015 році позивач звертався до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом про встановлення факту проживання його та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнання права користування вказаною квартирою та вселення, зобов`язання [PERSON] та дочку [PERSON] не перешкоджати в користуванні вказаною квартирою. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2015 позов було задоволено, проте, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2016 воно було скасовано та в позові відмовлено повністю. Проте, у вказаних рішеннях було встановлено, що згідно ордеру від 20.08.2008 серії С № 186, виданого на ім`я [PERSON] , йому та членам його сім`ї на трьох: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видано вказане житло. Колективні договори щодо рішень про постачання електроенергії у квартири №20 та [ADDRESS] укладалися між директором УЕМ, начальником РЕУ-3 та [PERSON] . Згідно повідомлення директора КП РЕУ №3 від 13.03.2015, за № 441 Уманська міська рада прийняла рішення про передачу 148 квартирного будинку по [ADDRESS] з ДП «Уманського консервного комбінату» на баланс Уманського ремонтно-експлуатаційного управління №3 Згідно розпорядження відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради від 17.12.2010 за №14086 квартира [ADDRESS] була приватизована на [PERSON] , на яку виконком Уманської міської ради 21.07.2008 видав ордер за № 02611, де записана дочка [PERSON] . Відповідно до Довідки № 2579, виданої 03.11.2015 КП РЕУ №3, [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю з дружиною та вели спільне господарство до 20.02.2015. Позивач вважає, що органом місцевого самоврядування - Уманською міською радою, яка видала ордер на проживання на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] , було порушено його право на житло, адже право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі, тому вважає, що рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265 та ордер на житлове приміщення №02611, що виданий на ім`я [PERSON] , на підставі даних актів органу місцевого самоврядування розпорядження органу приватизації від 17.12.2010 № 14086 та свідоцтво про право власності, що видане відділом житлового господарства Уманської міської ради від 10.01.2011 на ім`я [PERSON] та [PERSON] - підлягають скасуванню. Позивач зауважує те, що він дізнався про те, що був ошуканий відповідачем [PERSON] , а саме тим, що було незаконно видано ордер на житло, що вже було ним зайнято, на [PERSON] та була проведена приватизація, лише під час розгляду справи в суді за поданим ним позовом у 2015 році. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кецкала В.В. надійшло заперечення проти позову від 05.05.2016, з якого вбачається, що відповідач [PERSON] вважає, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі та повинні бути розцінені критично, адже у заявленому позові він не зазначає, яке його право було порушено у зв`язку з передачею у приватну власність відповідачів квартири [ADDRESS] , до якої він не має відношення. Позивач ніколи не являвся ні власником спірного житла, ні особою, яка в ній була зареєстрована та проживала. 11.07.2008 [PERSON] на підставі Рішення виконкому Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265 був виданий ордер на житлове приміщення квартири [ADDRESS] на сім`ю з однієї особи, де він з 12.09.2008 зареєстрований. 21.07.2008 відповідачу [PERSON] та її матері [PERSON] , як сім`ї з двох осіб, Рішенням виконкому Уманської міської ради від 12.06.2008 №265 також був виданий ордер на житлове приміщення спірної квартири [ADDRESS] . Згідно розпорядження Відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради від 17.12.2010 за № 14086 відповідачами була приватизована спірна квартира [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.01.2011, виданого згідно розпорядження органу приватизації, відповідачі є власниками спірної квартири [ADDRESS] в Ѕ частині кожна. Всі дії по передачі у приватну власність спірної квартири відбувалися в межах діючого на той момент законодавства та без будь-яких порушень. Із змісту позовних вимог вбачається, що позивач претендує на отримання двох ордерів одночасно на дві різні квартири в одному будинку і той факт, що йому видали тільки один ордер, вважає порушенням своїх конституційних прав на житло. В тексті позовної заяви відсутні посилання на норми та приписи закону, які були порушені при проведені приватизації спірної квартири уповноваженими на те органами, тому позов не підлягає до задоволення. Також, представник відповідача зазначає про те, що ордер на квартиру відповідачів [ADDRESS] , як і ордер на квартиру позивача [ADDRESS] , де останній ще з 12.09.2008 зареєстрований та проживає, видавались на підставі одного акту - Рішення виконкому Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265. Тому, твердження відповідача про те, що він не знав про існування оскаржуваного рішення та спірного ордеру відповідачів, не відповідає дійсності. Крім того, не відповідає дійсності інформація про те, що [PERSON] спільно проживав та вів спільне господарство з відповідачем [PERSON] , оскільки факт протилежного встановлено Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2016. А з долученої копії паспорту позивача вбачається, що він зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Тому, з урахуванням зазначеного вважає, що позов не підлягає до задоволення. За вх. № 22941 від 22.09.2016 від представника Уманської міської ради надійшло заперечення на позов, в якому зазначено, що Уманська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки вони є незаконними, безпідставними та необґрунтованими та позивачем не надано необхідних належних та допустимих доказів. Вказує, що Уманська міська рада не може виступати в якості належного відповідача по даній справі, адже оскаржуване рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265 в частині передачі в користування квартири [ADDRESS] приймалося не Уманською міською радою. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки з позову вбачається, що у 2000 році він розірвав шлюб з [PERSON] у зв`язку з необхідністю отримати ще одну кімнату в гуртожитку, тобто він знав про наміри [PERSON] отримати ордер. Тим більше, позивач знав про рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265, яким було вирішено видати ордери на квартири. За вх. № 22942 від 22.09.2016 від представника виконавчого комітету Уманської міської ради надійшло заперечення на позов, з якого вбачається, що виконавчий комітет заперечує проти позовних вимог, як таких, що необґрунтовані та безпідставні. У запереченні звернуто увагу на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, адже дійсно у 2000 році він розірвав шлюб з [PERSON] у зв`язку з необхідністю отримати ще одну кімнату в гуртожитку, тобто він знав про наміри [PERSON] отримати ордер і йому було відомо про рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265, яким було вирішено видати ордери на квартири. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву, в якій підтримує заявлені ним позовні вимоги, просить їх задовольнити та справу розглядати у його відсутність. Від представника Уманської міської ради Гладченко Д.В. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. В заяві також просить врахувати позицію Уманської міської ради викладену у поданому раніше відзиві. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кецкало В.В. в судове засідання не з`явилися. Від адвоката Кецкало В.В. надійшла заява, в якій він просить справу розглядати у його відсутність та відсутність його довірительки [PERSON] . Представник відповідача - виконавчого комітету Уманської міської ради в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини її неявки суду не відомі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 21.07.1990 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого в них [INFO] народилася дочка [PERSON] . У 2000 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] шлюб було розірвано. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2015 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою - було задоволено. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2016 рішення суду першої інстанції було скасовано та в позові відмовлено повністю. У вищезазначеному рішенні апеляційного суду було встановлено, що 11.07.2008 [PERSON] видано ордер на житлове приміщення №02586 серія А на квартиру [ADDRESS] (на одного) на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 №265, де він з 12.09.2008 зареєстрований. На підставі цього ж рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265 відповідачці [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення №02611 серія А від 21.07.2008 на квартиру [ADDRESS] в складі сім`ї: вона та дочка [PERSON] , де вона була зареєстрована також 12.09.2008. в кВ. 24Д. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.01.2011, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в частинах Ѕ і Ѕ. Тобто, вказана квартира відповідачами приватизована на підставі розпорядження органу приватизації від 17.12.2010 № 14086 в той час, коли відповідачка [PERSON] була в ній зареєстрована з 12.09.2008, а позивач в цей час був зареєстрований в кВ. [ADDRESS] також з 12.09.2008. Докази того, приватизація є незаконною в матеріалах справи відсутні. З огляду на викладене суд вважає, що позивачу було відомо як про отримання ним ордеру на одну кімнату, так і про отримання ордеру відповідачами на іншу кімнату, адже саме за для цього між ними був розірваний шлюб у 2000 році, тому на час звернення з даним позовом до суду ним пропущений строк позовної давності. Зазначений висновок зроблено виходячи з того, що позивач не надав суду доказів щодо поважності причин пропуску ним позовної давності. Інших фактів та доказів на їх підтвердження, які б свідчили про поважність причин пропущення позовної давності позивачем не надано. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, і як наслідок доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Враховуючи встановлені обставини справи, а також відсутність доказів поважності пропуску строку звернення до суду або будь-яких належних доказів вчинення йому перешкод звернення з позовом до суду з 2008 року по 2016 рік, не дають достатніх правових підстав для визнання поважним пропущення позивачем строку позовної давності. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають в зв`язку зі спливом строків позовної давності, про застосування якої крім іншого заявлено і стороною (відповідачем) у спорі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed