Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

19 травня 2021 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 5 124 000 грн, 3 % річних в сумі 355 872, 33 грн., інфляційні в сумі 649 187, 64 грн., а всього в сумі 6 129 059, 97 грн. В обґрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем 30 серпня 2018 року було укладено договір позиками, відповідно до якого він передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 5 124 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути йому таку ж суму грошових коштів в строк до 30 листопада 2018 року. В той же день, на виконання вказаного договору, він передав відповідачу грошові кошти в сумі 5 124 000 грн., що підтверджується розпискою відповідача на другій стороні договору позики. В той же час, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на день подачі позову до суду, не повернув отриману від позивача позику. У зв`язку з простроченням повернення позики на 846 днів, відповідач повинен додатково сплатити 355 872, 33 грн в якості 3 % від прострочення та 649 187, 64 грн. в якості інфляційних втрат. За таких обставин позивач звернувся за захистом свої прав до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2021 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 16 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання з повідомленням учасників справи на 01 вересня 2021 року на 14.30 год. 01 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява від позивача про проведення підготовчого засідання за його відсутності. У зв`язку з неявкою відповідача в підготовче засідання, призначене на 01 вересня 2021 року, підготовче засідання відкладено на 12 жовтня 2021 року на 14.30 год. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Судовий розгляд у справі призначено на 30 листопада 2021 року на 15.30 год. За клопотанням позивача, ухвалою суду від 19 листопада 2021 року надано можливість останньому приймати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції у приміщенні господарського суду Черкаської області. У зв`язку з неявкою відповідала в судове засідання, призначене на 19 листопада 2021 року, судовий розгляду справі відкладено на 03 лютого 20222 року на 15.00 год. У зв`язку з перебуванням 03.02.2022 року головуючого на лікарняному, судовий розгляд у справі відкладено на 28 березня 2022 року на 14.20 год. 28 березня 2022 року на адресу суду засобами електронного зв`язку надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, підтримання ним позовної заяви в повному обсязі та відсутність заперечення щодо заочного розгляду справи. В судове засідання, призначене на 28 березня 2022 року відповідач не з`явився. Про день час, та місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно. Рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресованих відповідачу [PERSON] повернулися на адресу суду з відмітками про їх вручення особисто [PERSON] 22 червня 2021 року, 20 вересня 2021 року, 28 жовтня 2021 року, 03 грудня 2021 року, 09 лютого 2022 року. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 01 червня 2021 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Фіксація судового засідання, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, не здійснювалася. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 30 серпня 2018 року між [PERSON] (далі - Позикодавець) та [PERSON] (далі - Позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі п`ять мільйонів сто двадцять чотири тисячі гривень (5 124 000), а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю. Відповідно до пункту 4.1 даного договору, Позичальник зобов`язується повернути позику до 30 листопада 2018 року. Згідно з пунктом 6.1 договору, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. На зворотній стороні договору позики міститься запис наступного змісту: Я, [PERSON] , отримав позику в сумі 5 124 000 грн. (п`ять мільйонів сто двадцять чотири тисячі грн.). 30 серпня 2018 року, підпис та розшифрування підпису [PERSON] » При вирішенні справи суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, згідно з вимогами статті 525 ЦК України, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд, згідно з вимогами, передбаченими частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем надано суду копію договору позики від 30.08.2018 року, згідно якої ним надано в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 5 124 000,00 грн. та проведений розрахунок розміру 3% річних та індексу інфляції за період часу з 01.12.2018 року до 25.03.2021 року, згідно з яким загальна сума 3 % процентів річних за 846 днів прострочення складає 355 872, 33 грн., а інфляційне збільшення суми боргу, за вказаний період часу, становить 649 187,64 грн. Відповідач, отримавши позовну заяву 22 червня 2021 року правом на подачу відзиву не скористався і будь-яких доказів щодо спростування позовних вимог до суду не подав. За таких обставин, суд вважає за доцільне задоволити позовні вимоги у зв`язку з документальним підтвердженням їх обґрунтованості. Вирішуючи питання з приводу понесених судових витрат суд приходить до наступного висновку. На підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, розмір якого відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір обмежено 5 розмірами прожиткового мінімуму доходів громадян для працездатних осіб ( 2270, 00 х 5 = 11 350, 00 грн.)

Outcome: approved