Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягувати з неї аліменти. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідач є матір`ю дитини, однак свідомо ухиляється від покладених на неї законом батьківських обов`язків, не цікавиться життям та здоров`ям сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Сторони в судове засідання не прибули про час і місце судового розгляду повідомлені вчасно та належним чином, відповідно до вимог розділу І глави 7 ЦПК України. Причини неявки суду не відомі, ні відзиву, ні заперечень не подано. Дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина (ст.165 СК України). Судом встановлено, що відповідачка є матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , відомості про батька якого записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Позивачка - рідна баба хлопчика. Умови проживання дитини Бахуринського Керемшахаза адресою [ADDRESS] 08.09.2021 були обстежені комісією в складі начальника служби у справах дітей та старости Варварівського старостинського округу, яким було встановлено, що його мати [PERSON] проживає у будинку з незадовільним санітарним станом. Нею не створені умови для проживання, навчання дитини, вона не займається вихованням сина, не контролює його поведінку. [PERSON] зловживає спиртними напоями, по місцю проживання характеризується негативно, безвідповідально відноситься до материнських обов`язків щодо сина, ніде не працює, проходила примусове лікування від алкоголізму. Орган опіки та піклування у своєму висновку, затвердженому 10.09.2021, вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідачку відносно її неповнолітнього сина. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем були вжиті усі можливі заходи та міри з метою захисту інтересів дитини щодо його права на материнське піклування. Конституцією України (ст.51) визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ст.8 Закону України "Про охорону дитинства"). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків (ст.164 СК України). Це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Безумовно, інтереси дитини є надзвичайно важливими, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і позбавлення останніх батьківських прав є крайнім, виключним та надзвичайним способом впливу на них. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано беззаперечними доказами, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, переклавши всю відповідальність за життя своєї дитини на інших людей, що суд сприймає як свідоме нехтування своїми обов`язками. Розуміючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, враховуючи положення ПП ВСУ №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає доведеним факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а позовні вимоги про позбавлення її батьківських прав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України). Конвенція ООН про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, якавстановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від шести до вісімнадцяти років - 2 618 грн. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Відповідач є здоровою, молодою особою; працездатна; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не приймає жодної участі у вихованні дитини та не створює всі необхідні умови для його розвитку і життя; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання нею матеріальної допомоги на момент розгляду справи не існує, відтак вона спроможна сплачувати аліменти. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів Керемшаха, враховуючи, визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (яка згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за січень 2022 року становила 12 123 грн.); обов`язок матері брати участь у забезпеченні благополуччя свого сина, - суд приходить до висновку, що вона в змозі сплачувати аліменти в розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Така сума є реальною, не поставить відповідача у матеріальне становище значно гірше від положення дитини, відповідатиме, як інтересам останньої, так і матеріальному становищу тастану здоров`я платників аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 10.11.2021. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею при подачі позову судовий збір в розмір 908 грн. та в дохід держави - 908 грн.

Outcome: approved