Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд визнати протиправним і скасувати Наказ відповідача про відсторонення її від роботи, зобов`язати директора КНП БМР «Білоцерківська лікарня №1» поновити [PERSON] на роботі, шляхом допуску її до роботи та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення до часу фактичного виконання рішення суду. І. Позиція сторін у справі. Позивач свої вимоги мотивувала тим, що з 05.07.2004 року вона працює на посаді сестри медичного блоку інтенсивної терапії спеціалізованого кардіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії в КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1». Наказом директора даної медичної установи, [PERSON] , від 01.02.2022 р. за №35-к, позивача було відсторонено від роботи з 01.02.2022 р. на час відсутності в неї щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати. Позивач вважає даний наказ протиправним, оскільки не зобов`язана вакцинуватися проти COVID-19. Позивач вважає, що наказ про відсторонення від роботи обмежує її права, як працівника щодо повноцінної роботи. 31.01.2022 року позивача ознайомили з наказом від 01.02.2022р. про відсторонення від роботи та вручили їй копію трудової книжки і довідку про доходи. В судовому засіданні позивач позов підтримала та зазначила, що з серпня 2021 року завідувач відділенням та старша медсестра лікарні, в усній формі, неодноразово повідомляли позивача про необхідність провести щеплення від COVID-19, а 31.01.2022 року позивача запитали чи буде вона проводити таке щеплення, та після відмови, позивача ознайомили з наказом № 35-к від 01.02.2022року про відсторонення від роботи. Позивач вважає, що даний наказ підлягає скасуванню, оскільки є протиправним і таким, що порушує її трудові права. З початком військових дій в державі, позивача було допущено до роботи, та з 01.03.2022 року [PERSON] виконує свої посадові обов`язки, до завершення воєнного стану в Україні. Представник позивача зазначив, що ні Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ні наказом МОЗ № 2153, ні трудовим законодавством, ні посадовою інструкцією позивача не встановлено обов`язку проходження сестрою медичного блоку інтенсивної терапії профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, законних підстав для відсторонення позивача від роботи даними нормативними актами не передбачено. Позивач відмовляється зробити щеплення від COVID-19, оскільки таке щеплення не є обов`язковим, як таким, що проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомеліту, правця, туберкульозу, які є обов`язковими і включаються до календаря щеплень, чітко визначені Законом. Представник позивача зазначає, що виключно ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», встановлюється перелік обов`язкових щеплень, але даним законом щеплення від COVID-19 не встановлено, як обов`язкове. Календарем профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачено щеплення від короновірусної хвороби. Позивач не бажає робити щеплення від COVID-19, бо незалежно від проведення такого щеплення, будь-яка особа може бути носієм збудника короновірусної хвороби та інфікувати оточуючих. За таких обставин є неприпустимим співставлення конституційних прав окремої людини з інтересами суспільства. Крім того, сторона позивача зазначила, що був порушений порядок відсторонення [PERSON] від роботи, оскільки її не обстежував медичний працівник і не відбирав у неї відмову від щеплення, ніхто не складав акту про відмову позивача робити щеплення. Також, представник позивача адвокат Тилик Т.М., в судовому засіданні зазначив, що не встановлено порядку та термінів проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом та позивач має право відмовитися від таких щеплень, а тому, є всі підстави скасувати наказ № 35-К від 01.02.2022р. про відсторонення позивача від роботи, оскільки по закінченню воєнного стану, позивач знову буде позбавлена можливості працювати. Відповідач направив суду письмові пояснення на позов, зазначивши що позов не визнає, та подав копію Наказу головного лікаря КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» Рогова А.В. від 01.03.2022року №72-К «Про зупинення дії наказу про відсторонення працівників на час відсутності щеплення проти COVID-19». Третя особа у справі не висловила своєї позиції до позовних вимог, подали заяву про розгляд спору за наявними матеріалами у справі, без участі представника третьої особи. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 02.02.2022 року ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження в даній справі в порядку спрощеного провадження (а.с.17-18). 02.02.2022 року ухвалою судді залучено до участі в справу в якості третьої особи Білоцерківську міську раду (а.с.19-20). 22.02.2022 року третя особа по справі подала заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с.27-28). 03.03.2022 року відповідач направив суду письмові пояснення на позов та копію наказу №72-к від 01.03.2022р. (а.с.33-35). ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , з 05.07.2004 року і на даний час працює в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1», на посаді сестри медичного блоку інтенсивної терапії спеціалізованого кардіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії (а.с. 7-8). Судом встановлено, що 01.02.2022 року головним лікарем Роговим А.В. було винесено Наказ №35-к, згідно якого позивача було відсторонено від роботи з 01.02.2022 р. на час відсутності в неї щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати (а.с.10). Судом встановлено, що медичний працівник не складав Акту у присутності позивача, свідків про відмову позивача надати роботодавцю відповідні документи про вакцинацію. Відповідач усно повідомляв своїх працівників про необхідність проведення вакцинації. Позивач усно висловила свою позицію, що не бажає вакцинуватися від COVID-19 . Встановлено, що 01.03.2022 року головний лікар КНП БМР «Білоцерківської міської лікарні №1» Рогов А.В. видав Наказ №72-К «Про зупинення дії наказу про відсторонення працівників на час відсутності щеплення проти COVID-19», та дозволив позивачу приступити до роботи з 01.03.2022 року до завершення воєнного стану в Україні (а.с.35) . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до таких висновків. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно ч. З та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналогічні норми містяться в п. З р. І та п. 4 р. IV Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року. Тобто, Закон чітко визначив, що за епідемічними показниками повноваження на прийняття рішення про обов`язкове щеплення належать санітарному лікарю, а відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» МОЗ України має право лише на встановлення переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, а не встановлення обов`язкових щеплень як таких. Відповідно до п. 1 р. І Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, Календар профілактичних щеплень в Україні - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Тобто, єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, а МОЗ України відповідно за ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» може встановити перелік професій чи виробництв, про що зазначено вище. В свою чергу, розділом 4 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України №595 від 16.09.2011 року, визначено перелік обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, до якого входять щеплення від таких захворювань: дифтерії, правця, гепатиту А, поліомієліту, кору, епідемічного паротиту, краснухи, менінгококової інфекції, гепатиту В, сибірської виразки, вітряної віспи, кашлюку. Тобто, на час відсторонення позивача від роботи, Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачав щеплення від короновірусної хвороби. Також, відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Наказом МОЗ від 04.10.2021р. №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 р. за № 1306/36928, в редакції Наказу МОЗ від 01.11.2021 р. № 2393, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.11.2021р. за 1452/37074, було затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, зокрема, Доповнено Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту: Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). При відстороненні позивача від роботи, роботодавець керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.11.2021р. №2153, та Розпорядженням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.01.2022 року № 02Р «Про забезпечення протиепідемічних заходів запобігання виникненню і поширенню інфекційної хвороби COVID-19». При цьому, у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у ч. 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження такої відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Оскаржуваний Наказ № 35-к від 01.02.2022р. про відсторонення [PERSON] від виконання роботи не містить відомостей про медичний огляд позивача та відібране у неї лікарем відповідне письмове підтвердження. Встановлено, що медичне обстеження працівника та належно оформленої відмови позивача від щеплення, роботодавцем не враховано, що є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III. Відповідач виніс наказ про відсторонення на підставі усного повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує, у встановленому Законом порядку (процедурі), юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Крім того, Розпорядження виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.01.2022 року № 02Р «Про забезпечення протиепідемічних заходів запобігання виникненню і поширенню інфекційної хвороби COVID-19» не може слугувати підставою для відсторонення особи від роботи. Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів. Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні. Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 р. (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості/втручання/маніпуляції/діагнози тощо. Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу, лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Суд, при вирішенні даного спору враховує практику ЄСПЛ. Дійсно, у рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» \Vavfiika and Others z the Czech Republic [GC], заява 3 47621/13 і 5 інших) ЄСПЛ зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другої цієї статті тобто встановити: -чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; -чи має воно на меті законні цілі; -чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (наприклад, рішення від 15 листопада 2016 року у справі «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» \Dubskd and Krejzovd к /Ле Czech Republic /ВС*/ заяви № 28859/11 і 28473/12)). А в даному випадку, в національному законодавстві не достатньо чітко та не послідовно сформовані правові норми з приводу обов`язку вакцинації від COVID-19, оскільки існує перелік професій котрі підлягають обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, але накази про початок обов`язкової вакцинації та наказ про внесення змін до календаря щеплень в частині включення до числа ОБОВ`ЯЗКОВИХ щеплень гострої респіраторної хвороби COVID-19, фактично відсутні. Також, не можна залишити поза увагою той факт, що відповідач 01.03.2022 року видав Наказ №72-К «Про зупинення дії наказу про відсторонення працівників на час відсутності щеплення проти COVID-19», та дозволив позивачу тимчасово приступити до роботи без відповідного щеплення від короновірусної хвороби. Таким чином, позовна вимога про зобов`язання відповідача допустити [PERSON] до роботи, наразі, є передчасною та не може бути задоволена, оскільки до початку розгляду даного спору, відповідач добровільно допустив позивача до виконання її трудових обов`язків,та спору з даного приводу не має. Щодо позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). За змістом частини другої статті 235 Кодексу Законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Також, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Згідно п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» виплатити на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 01.02.2022 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, за виключенням періоду дії Наказу про зупинення відсторонення працівників на час відсутності щеплення проти COVID-19 від 01.03.2022 року, тобто періоду коли відповідач допустив [PERSON] до виконання її посадових обов`язків та оплачує роботу. Отже, з огляду наведеного вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та слід визнати незаконним та скасувати Наказ № 35-к від 01.02.2022 року, виданий головним лікарем КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» про відсторонення позивача від роботи на час відсутності в неї щеплення проти COVID-19 та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 09.12.2021 року до часу фактичного виконання рішення в даній справі, за виключенням періоду дії Наказу про зупинення відсторонення працівників на час відсутності щеплення проти COVID-19 від 01.03.2022 року. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд на підставі ст. 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача на користь держави у сумі 992,40 грн. На підставі Конституції України, Кодексу законів про працю України, ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ЗУ «Про інформацію»,

Outcome: partial