Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-23 00:00:00

23 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Івано-Франківського національного медичного університету про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до наказу Івано-Франківського національного медичного університету № 7-о від 08 січня 2019 року він був прийнятий на роботу на посаду сторожа відділу сторожової охорони. 08 листопада 2021 року згідно позивача було відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати. До цього часу позивач не може продовжувати свою трудову діяльність, оскільки не пройшов усі етапи вакцинації, а тому не має можливості приступити до виконання своїх трудових обов`язків із виплатою відповідної заробітної плати. Позивач вважає, що Івано-Франківським національним медичним університетом було протиправно видано наказ щодо відсторонення його від роботи через відмову від щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, внаслідок чого було порушено його право на працю, що гарантоване Конституцією України. Наказ про відсторонення позивача від роботи є протиправним, оскільки суперечить приписам статті 46 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а тому підлягаю скасуванню. За таких обставин позивач просить визнати незаконним і скасувати пункт 59 додатку 1 пункту 1 наказу Івано-Франківського національного медичного університету за № 1590-д від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» щодо відсторонення сторожа відділу сторожової охорони [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плати за весь час такого незаконного відсторонення.Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 18 січня 2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає, позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до наказу Івано-Франківського національного медичного університету № 1590-д від 08 листопада 2021 року позивача [PERSON] , сторожа відділу сторожової охорони гуртожитку № 1-2, що знаходиться за адресою: вул. Тролейбусна, буд. 10 в м. Івано-Франківську, відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати. Виданню вказаного наказу передувало ознайомлення позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, де правовими підставами зазначено статтю 46 Кодексу законів про працю України, статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Отже, позивача правомірно відсторонено від роботи на час дії обставин (відмови чи ухилення від проведення обов`язкової вакцинації), з якими законодавець пов`язує неможливість працівника виконувати передбачену трудовим договором роботу. Позивач працює сторожем у гуртожитку, де проживають студенти громадяни України та інших держав, що становило небезпеку інфікування позивача та мешканців гуртожитку. У даному випадку відсторонення позивача від роботи не було ініціативою роботодавця, а було вимушеною необхідністю з метою виконання приписів чинного законодавства щодо вакцинації окремих категорій громадян (а.с. 21-27). 20 січня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від [PERSON] , в якій позивач вказує, що відзив є необґрунтованим та просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с.34-40). 15 лютого 2022 року відповідач надіслав до суду заперечення на відзив, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 41-47) 28 лютого 2022 року до суду надійшло заперечення на відзив Івано-Франківського національного медичного університету на позовну заяву від [PERSON] , в якому позивач просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с.56-59). 15 березня 2022 року [PERSON] подав до суду заяву про зменшення позовних вимог. У даній заяві позивач просить суд постановити рішення, яким зобов`язати Івано-Франківський національний медичний університет нарахувати та виплатити [PERSON] заробітну плату за період з 08 листопада 2021 року по 01 березня 2022 року, оскільки наказом Івано-Франківського національного медичного університету №232-д від 01 березня 2022 року дію наказу Івано-Франківського національного медичного університету за №1590-д «Про відсторонення від роботи» було зупинено до завершення воєнного стану в Україні (а.с.65-68). 15 березня 2022 року позивачем подано до суду заперечення на відзив на позовну заяву, в якому просить суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с.56-59). 24 березня 2022 року представником відповідача подано до суду заперечення,в якому просить суд постановити рішення про відмову у позові [PERSON] , вважаючи такі вимоги безпідставними та необґрунтованими (а.с.69-71). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 08 січня 2019 року [PERSON] прийнятий на роботу на посаду сторожа відділу сторожової охорони на підставі наказу Івано-Франківського національного медичного університету №7-0 від 08 січня 2019 року (а.с.10-11). 08 листопада 2021 року Івано-Франківським національним медичним університетом видано наказ № 1590-д «Про відсторонення від роботи» на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати сторожа відділу сторожової охорони [PERSON] , з яким позивач був ознайомлений (а.с.12-13, 41). [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 07 листопада 2017 року серії [NUMBER] (а.с.14). 01 березня 2022 року Івано-Франківським національним медичним університетом прийнято наказ № 232-д «Про зупинення дії наказу Івано-Франківського національного медичного університету № 1590-д від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення працівників» до завершення воєнного стану в Україні (а.с.63). Відповідачем на адресу усіх підрозділів Івано-Франківського національного медичного університету надіслано повідомлення про те, що працівники університету, які не щепляться проти СОVID-19, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати (а.с.73). Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до норми частини першої статті 46 Кодексу законів про працю України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається також в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб; у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт; перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Зокрема, за нормою пункту 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928, набув чинності з 08 листопада 2021 року), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції\~наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього\~наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його\~Конституції\~та законодавству України,\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункт 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731). Тож у разі виникнення недовіри до вказаного\~наказу Міністерства охорони здоров`я України\~та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію, даний наказ пройшов. Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Судом встановлено, що також не оспорюється стороною позивача, що відповідача Івано-Франківський національний медичний університет належить до закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 1 серпня до 19 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року\~№211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року\~№ 392\~«Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року\~№ 211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року\~№ 392\~«Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року\~№ 641\~«Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Тобто станом на дату прийняття відповідачем оспорюваного наказу про відсторонення позивача за відповідною постановою Кабінету Міністрів України на усій території України діяв карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У судовому засіданні позивач не заперечував, що він входить до кола працівників відповідача, які підлягають щепленню. Позивач не має щеплення та суду не надано доказів про наявність у позивача абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19. Як наслідок, відповідно до пункту 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України,\~позивач, як працівник закладу вищої освіти, підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Натомість в порушення положень зазначених вище нормативно-правових актів, позивач не надав відповідачу документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і не виконав свого громадянського обов`язку щодо щеплення. У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації чинне законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за\~статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення\~«Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених\~Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Одночасно суд обґрунтовано вважає, що обмеження прав може відбуватися в інтересах держави і суспільства і обумовлено насамперед необхідністю поваги таких же прав і свобод інших людей, а також необхідністю нормального функціонування суспільства і держави. В принципі, проблему обмеження прав і свобод можна розглядати з двох точок зору: 1) коли обмеження пов`язані з особливими обставинами, екстраординарною ситуацією в суспільстві і державі, що має бути прямо передбачено законами даної країни; 2) в інших рядових випадках, коли обмеження прав і свобод особистості викликані необхідністю уникнути порушення прав і свобод інших людей. Отже, поточна ситуація з вірусом SARS-CoV-2 в цілому має бути оцінена із тим, що обмеження пов`язані з особливими обставинами, екстраординарною ситуацією в суспільстві і державі, що має бути прямо передбачено законами даної країни, а тому і вимагає обмеження прав частини людей, що не бажають робити щеплення добровільно, з метою забезпечення громадського блага, поширення епідемії та запобігання хворобам і смерті багатьох тисяч громадян. Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР). Між тим, такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення статті 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Частина друга статті 29 Загальної декларації прав людини визначає, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Таким чином, питання в балансі прав окремої особистості та інтересів суспільства. Раніше Європейський суд з прав людини вже стикався з необхідністю зробити висновок про дотримання балансу між обов`язковою вакцинацією і правом на приватне життя. У квітні 2020 року Європейський суд з прав людини визнав обов`язкову вакцинацію дітей в Чехії такою, що не порушує право на повагу до приватного життя. Справа стосувалася стандартної вакцинації дітей від хвороб, добре відомих медичній науці, шляхом введення апробованої і добре вивченої вакцини. У Чехії юридично обов`язкова вакцинація дітей від дев`яти хвороб, включаючи дифтерію, коклюш, правець, поліомієліт, гепатит В, кір та краснуху. За відмову від вакцинації без поважної причини може слідувати штраф. Крім того, в дитячі садки не приймають нещеплених дітей, за винятком тих, у кого є медичні показання. Скарги заявників стосувалися порушення їх права на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції), свободи думки, совісті і релігії (стаття 9 Конвенції), а також права на освіту (стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції) у зв`язку з відмовою від вакцинації. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що таке втручання влади у недоторканність приватного життя мало під собою виправдану мету, було викликано нагальною соціальною необхідністю, здійснювалося в кращих інтересах дитини і вкладалося в широкі межі розсуду держави-відповідача з даного питання. Суд також нагадав, що держави зобов`язані ставити інтереси дитини в центр всіх рішень, а захист дитини від серйозних захворювань в більшості випадків досягається завдяки повному графіку щеплень. Ті, кому їх неможливо призначити, побічно захищені, поки в суспільстві підтримується необхідний рівень охоплення вакцинацією. Таким чином, коли політики добровільної вакцинації недостатньо для досягнення і підтримки колективного імунітету, або колективний імунітет не допомагає через природи захворювання (наприклад, правця), національні органи влади можуть обґрунтовано ввести політику обов`язкової вакцинації з метою досягнення належного рівня захисту від серйозних захворювань. При цьому суд врахував, що відсутність щеплень перешкоджало прийому лише в дитячий сад, але не впливало на прийом до початкової школи. Крім того, вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує наступні рішення Європейського суду з прав людини. «Карло Боффа проти Сан-Марино» 1998 року, у якій Європейський суд з прав людини визначив, що держава наділена широким полем розсуду в питаннях вакцинації як способу запобігання поширенню небезпечних захворювань та визнав, що в цій справі таке втручання було необхідним в демократичному суспільстві. «Соломахін проти України» 2012 року, в якій Європейський суд з прав людини вказав, що: 1) так, фізична недоторканність особи охоплюється концепцією «приватне життя», яке захищене статтею 8 Конвенції (X and Y v. the Netherland); 2) так, недоторканність тіла людини стосується найбільш інтимних сфер приватного життя, а обов`язкове медичне втручання, навіть незначного характеру, є втручанням у це право на приватне життя (Y.F. v. Turkey); 3) так, обов`язкова вакцинація як процедура є втручанням у право на повагу до приватного життя, а саме фізичну та психологічну недоторканість, передбачені статтею 8 Конвенції. Однак таке втручання було передбачене законодавством України та переслідувало легітимну мету охорони здоров`я, що не може вважатися порушенням статті 8 Конвенції, а саме права на приватне життя. У даній справі, що розглядається, суд також посилається на те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави\~тобто було виправданим. «Ваврічка та інші проти Республіки Чехія» 2021 року, у якому Європейський суд з прав людини визнав наявність втручання у права заявників, а також і те, що таке втручання було законним, пропорційним та необхідним в демократичному суспільстві. Європейський суд з прав людини допустив відповідальність у вигляді штрафу за недотримання обов`язку вакцинації батьком дитини. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що санкції за відмову від вакцинації мають носити захисний, а не каральний характер. Що цікаво, у своєму рішенні Європейський суд з прав людини відмітив нещодавню зміну політики деяких європейських країн щодо суворішого підходу через зменшення добровільної вакцинації та зниження колективного імунітету. Так, вакцинація є одним з найбільш успішних та економічно ефективних заходів охорони здоров`я. У зв`язку із цим, у даній справі суд оцінює обов`язкову вакцинацію як втручання та оцінює таке втручання як законне, що переслідує легітимну мету і є необхідним в демократичному суспільстві. Оскільки обов`язок вакцинації передбачений як законом, так і підзаконними актами, суд оцінює мету обов`язкової вакцинації як легітимну мету, а саме: захист від хвороб, які можуть становити серйозний ризик; це стосується як тих, хто піддається вакцинації, так і тих вразливих груп, хто через стан здоров`я не може бути вакцинований. До того ж, обов`язкова вакцинація працівників закладів вищої,\~післядипломної,\~фахової передвищої\~професійної (професійно-технічної),\~загальної середньої,\~у тому\~числі спеціальних,\~дошкільної,\~позашкільної освіти,\~закладів спеціалізованої\~освіти та\~наукових установ незалежно від типу та форми власності абсолютно відповідає актуальній суспільній потребі. Також суд підтримує думку Європейського суду з прав людини стосовно концепції соціальної солідарності, коли на осіб покладається мінімальний ризик обов`язкової вакцинації, щоб забезпечити благополуччя усього суспільства, а особливо\~вразливих груп, які не можуть вакцинуватися. Одночасно, суд вважає за необхідне звернути увагу на окрему думку судді Леменса, який вказав, що у демократичному суспільстві може стати необхідністю встановлення обмежень на індивідуальну свободу, щоб задовольнити інтереси різних людей та груп та щоб забезпечити повагу до прав кожного (Kokkinakis v. Greece). Ці обмеження встановлюються не задля обмежень, а задля поваги до прав кожного. Рішення Європейського суду з прав людини у цій справі відповідає такому підходові: обмеження у формі обов`язку вакцинуватися може бути встановлене на право заявника щодо фізичної недоторканності, щоб захистити здоров`я усіх членів суспільства, особливо тих, хто є особливо вразливий до певних хвороб. Це рішення дає нам сигнал, що крім фундаментальних прав, є ще фундаментальні обов`язки та відповідальність. У підсумку, суд керується тим, що обов`язкова вакцинація\~- це втручання, однак таке втручання є виправданим і не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно було законним, переслідувало легітимну мету та було необхідним в демократичному суспільстві. Мінімальне обмеження людини у вигляді обов`язкової вакцинації за умови відсутності протипоказань є прийнятним. Це захист суспільного інтересу та прав інших громадян на життя. Проте позивачем у даній справі не надано жодного медичного чи іншого документу про те, що він має протипоказання до щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи наведене, суд не погоджується із доводами позивача щодо клінічного випробовування вакцини. Так, відповідачем не пропонується та не пропонувалося позивачу участь в медичних експериментах. Суд зазначає, що позивач має абсолютне, особисте, беззаперечне і невід`ємне право відмовитися від щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на відмову від щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Суд поважає право позивача та його вибір. Натомість, вирішуючи дану справу по суті, суд оцінює вимогу законодавства (пункт 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням) не як примус до обов`язкової вакцинації, а як вимогу до осіб, які працюють у закладах вищої освіти незалежно від типу та форми власності. При цьому, така вимога є виправданою, законною, переслідує легітимну мету, є необхідною в демократичному суспільстві та за умови відсутності протипоказань є прийнятною з метою захисту суспільного інтересу і прав інших громадян на життя. У зв`язку із цим, суд дозволяє застосувати роз`яснення встановлення законом інших вимог. Наприклад, частина друга статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що суддя не може поєднувати свою діяльність із підприємницькою. Тобто це є вимогою закону, а не дискримінацією чи обмеженням осіб із статусом судді у їх праві на підприємницьку діяльність (або утримайся від зайняття підприємницькою діяльністю, або подай у відставку і займайся підприємницькою діяльністю). Аналогічно, пункт 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням\~встановлює вимогу обов`язкового щеплення для працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (або вакцинуйся від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або працюй не у закладі вищої, післядипломної, фахової передвищої професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладі спеціалізованої освіти та науковій установі незалежно від типу та форми власності). У зв`язку із цим, суд не вбачає обмежень у праві позивача на роботу в будь-якому іншому підприємстві, установі, організації, для роботи в яких не вимагається обов`язкове щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Проте відповідач по справі не примушує позивача до обов`язкової вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У даному випадку відповідач виконав вимоги законодавства щодо відсторонення від роботи працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Доводи позивача щодо порушення його конституційних прав є безпідставними з огляду на таке. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому, з урахуванням посади позивача, слід вважати, що вона має реальну можливість працювати та реалізовувати своє трудове право в будь-якому іншому підприємстві, установі чи організації, для роботи в яких не вимагається обов`язкове щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави і суспільства в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Суд наголошує на тому, що вимога обов`язкової вакцинації працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я інших працівників цих підприємств, установ та організацій та членів їх сімей. Тобто особа, яка не отримала щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не лише стає потенційно небезпечною для оточення, а й сама піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей. Доводи позивача про порушення його права на працю є безпідставними, оскільки позивач не позбавлений права на працю та з роботи не звільнений, а лише відсторонений від виконання своїх функціональних обов`язків через відсутність щеплення за відсутності абсолютних протипоказань до їх проведення з метою непоширення гострої респіраторної хвороби СОVID-19 та яке в силу професійної діяльності позивача є обов`язковим для позивача і яке позивач не позбавлений зробити. Реалізація позивачем свого права не є правовою підставою для порушення права інших осіб на охорону здоров`я. Отже, з огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення) позивача від роботи не призвело до порушення його конституційних прав на працю. Крім того, на правильність відсторонення від роботи за відсутності профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 або абсолютних протипоказань до їх проведення вказується і в листі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 3223/0/208-21 від 24 грудня 2021 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, рішення від 18 липня 2006 року). Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили та давали суду правові підстави для висновку про порушення трудових прав позивача відповідачем, позивач суду не надала і судом таких доказів не здобуто. Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо неправомірності його відсторонення від роботи, оскільки судом встановлено, що відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку із цим, у суду відсутні правові підстави для визнання незаконним і скасування наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи. Як наслідок, немає підстав і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що наказ № 1590-д від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» є таким, що у повній мірі ґрунтується на законних положеннях трудового і спеціального законодавства та цілком відповідає вимогам норм частини першої статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 і постановам Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, відповідно до статей 3, 43 Конституції України, статті 46 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01 листопада 2021 року № 2393, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за №1452/37074 набули чинності з 09 грудня 2021 року), постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»,

Outcome: dismissed