Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

26.11.2021 року засобами поштового зв`язку [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеною позовною заявою у якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані не проживанням відповідача у вказаній квартирі з 2014 р., після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.09.2021 р. шлюб між сторонами було розірвано. Вказує, що частка квартири відповідача відповідно до договору дарування була передана позивачеві, внаслідок чого позивач став одноосібним власником квартири за вказаною адресою. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзиву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ч. З ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За договором купівлі-продажу квартири посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Донською Т.О. від 07.12.2001 р., [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру за адресою [ADDRESS] . 03.07.2014 року укладено договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 470, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до рішення Святошинського районного суду в м.Києві від 13.09.2021 р. у справі №759/10794/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27.12.1986 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва (актовий запис №2298) розірвано. Відповідно до акту від 11.11.2021 р., складеного майстром технічної дільниці №6 ЖЕД-6 [PERSON] , громадянка [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає довгий час. У судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , підтвердила факт не проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] впродовж більш ніж один рік. Судом не встановлено обставин укладання між сторонами цієї справи будь-яких угод щодо користування спірною квартирою. Натомість позивачем надана розписка відповідача щодо звільнення нею приміщення квартири за умови можливості проживання у іншому помешканні, що датована 27.10.2012 р. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Враховуючи вищенаведене позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved