Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач [PERSON] зазначила, що 17.08.2018 року між нею і Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №202.00403.004229299. У жовтні 2021 року вона дізналася, що 18.08.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. на підставі заяви АТ «Ідея Банк» відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. від 30.06.2021 року за реєстровим номером 1394. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм діючого законодавства і він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Так, позивач зазначила, що нотаріус мав вчиняти виконавчий напис лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Проте кредитний договір, укладений між нею і ПАТ «Ідея Банк», нотаріально посвідчений не був. Тому приватний нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис на кредитному договорі, оскільки останній не був нотаріально посвідчений. З огляду на зазначене, просила позов задовольнити, відшкодувати судові витрати у вигляді судового збору в сумі 908,00 грн. і витрат на правову допомогу адвоката в сумі 7 900 грн. В судове засідання позивач не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи без її участі ( а.с.45). Представник відповідача АТ «Ідея Банк»у судове засідання не з`явився. 28.01.2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника АТ «Ідея Банк», зі змісту котрого вбачається, що відповідач заперечує проти позову з тих підстав, що приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором №202.00403.004229299 з позивача були надані всі документи відповідно до Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Також у відзиві зазначено про недоведеність і не співмірність вимог позивача щодо витрат на правову допомогу в розмірі 7 900 грн., оскільки позивачем не надано та документально не підтверджено витрати на правову допомогу у вказаному розмірі, не надано документів про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. Банк вважає заявлені позивачем витрати на відшкодування правової допомоги штучно завищеними і не співмірними зі складністю судового спору. Тому просив відмовити позивачеві у задоволені позову. Треті особи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлялися. Суд, з`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.08.2018 року між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №202.00403.004229299. 30.06.2020. року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером 1394, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором за період з 17.11.2019 року по 12.05.2020 року в загальній сумі 79 051,65 грн. на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (а.с.15). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п.п. 1.1 п. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Процедуру вчинення виконавчого напису врегульовано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги не минуло більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до Переліку для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Пунктом 1 вказаного Переліку в редакції від 29.11.2001 року, яка є чинною, передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченим угодам, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право на звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. У постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 зазначено, що наявність спору про розмір заборгованості у суді на час вчинення виконавчого напису спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову. Відповідно до письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, встановлено, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. всупереч нормам діючого законодавства вчинений не на нотаріально посвідченій угоді (кредитному договорі), укладеній між [PERSON] і АТ «Ідеал Банк». Тому суд вважає наявними правові підстави для визнання даного виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.06.2020 року, зареєстрованого за реєстровим номером 1394 таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з АТ «Ідеал Банк» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с.1). Що стосується відшкодування позивачеві витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 7 900 грн., суд зазначає наступне. Матеріалами справи встановлено, що між позивачем [PERSON] і Адвокатським бюро «Ткаченко Катерини «Правозахист» укладений договір №07-21/5 від 29.07.2021 року про надання правової допомоги. Відповідно копій рахунку-фактури №АБ07-21/5 від 23.11.2021 року, квитанцій до прибуткового касового ордеру [PERSON] сплачено за адвокатські послуги згідно договору №07-21/5 від 29.07.2021 року 7 900 грн. (а.с. 31.35,36). Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2021 року зазначено, які послуги були надані [PERSON] за договором №07-21/5 від 29.07.2021 року про надання правової допомоги та їх вартість (а.с.37). Частиною першою ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.133 ЦПК). Згідно положень частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною третьої цієї статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК). Відповідно до частини п`ятої ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК). З урахуванням наведеного, заперечень відповідача щодо витрат на професійну правничу допомогу, обсягом наданих позивачеві адвокатських послуг та виконаних робіт, враховуючи ціну позову, співмірність зі складністю судового спору, суд вважає можливим стягнути на користь позивача з АТ «Ідеал-Банк» на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2 500 грн.

Outcome: approved