Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Свої вимоги мотивував тим, що з 29.07.2001 року по 31.10.2007 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 29.11.2002 року в період шлюбу позивач купив квартиру за адресою: [ADDRESS] , за власні кошти, які не були спільною сумісною власністю подружжя. Кошти для придбання даної квартири у сумі 4 000 доларів США ним були отримані з продажу 18.11.2002 року квартири, яка перебувала в спільній частковій власності його сім`ї, а саме - його батьків, сестри та позивача. Позивач зазначає, що сам по собі факт придбання спірного спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, позивач просив суд визнати за позивачем [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі, роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору. Ухвалою суду від 27.09.2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. 08.12.2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву та відзив на позовну заяву, доводи якого зводяться до наступного. Відповідачка [PERSON] заперечує проти задоволення позову. Вказує на те, що шлюб між подружжям було розірвано рішенням суду від 31.10.2007 року, а спірну квартиру було придбано ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, 29.11.2002 року. Вона заперечує обставину придбання [PERSON] спірної квартири за особисті кошти, які були ним отримані за продажу батьківської квартири, оскільки, квартира була придбана ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Крім того, відповідачка зазначила, що на рівні з позивачем до періоду вагітності та після народження дитини, вона також працювала, заробляла спільні кошти для потреб сім`ї. Після розірвання шлюбу у сторін виникли майнові спори з приводу поділу майна подружжя та користування квартирою. Відтак, [PERSON] при розгляді судових справ, усвідомлював те, що в нього з відповідачкою є неприязні позашлюбні відносини, конфлікти, які перешкоджають йому на власний розсуд розпоряджатися, користуватися майном, квартирою [ADDRESS] , однак, жодних дій спрямованих на подання позовної заяви про визнання особистою приватною власністю зазначеної квартири - не вчиняв, чим підтверджував право спільної сумісної власності квартири, яку було придбано у шлюбі. Також, відповідачка вважає, що у позивача сплив трирічний строк позовної давності із зверненням до суду з даним позовом. За таких обставин, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні клопотання представника відповідача [PERSON] про поновлення строку на подання відзиву було задоволено та відзив прийнято до матеріалів справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. На адресу суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явивилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. На адресу суду від представника відповідачки надійшло копотання про розгляд справи у відсутність представника та відповідачки, просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом установлено, що сторони спору [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2001 року по 31.10.2007 року. Від спільного шлюбу у них народилася донька, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 12). Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1438 від 31.10.2007 року (а.с.6). Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2002 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру під номером [ADDRESS] . Продаж зазначеної квартири вчинено за 15 000,00 гривень.(а.с.8-9). Відповідно до Виписки з 18.11.2002 року по 23.05.2006 року, на рахунку [NUMBER] , який відкритий на ім`я [PERSON] , 18.11.2002 року було здійснено вклад на суму 10 000,00 грн. 28.11.2002 року було здійснено знятя коштів у розмірі 4 000,00 грн. (а.с.10). Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 29.11.2002 року [PERSON] ,як продавець, та [PERSON] , як покупець, уклали даний договір про те, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру під номером [ADDRESS] . Продаж квартири вченено за 6 000.00 гривень (а.с.7). Згідно Звіту про визначення вартості двокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартість квартири в цілому складає 300 000,00 грн. (а.с.15-28). Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 29 квітня 2010 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 подружню частку спільного придбаного в шлюбі майна, встановлення порядку користування квартирою було задоволено. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку автомобіля марки ЗАЗ 110307-04, двигун [NUMBER] , зареєстрований в МРЕВ УДАІ у Вінницькій області на ім`я [PERSON] . Встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування разом з донькою [PERSON] кімнату площею 13,1 кв.м., кухню та інші підсобні приміщення залишити в спільному користуванні з [PERSON] . Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та поділ майна задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 коштів, сплачених ним за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , за період з листопада 2007 року по жовтень 2009 року в сумі 876 грн. 76 коп. В решті позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с.91-94). У свою чергу, [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про зміну порядку користування житловим приміщенням. Згідно Рішення Вінницького міського суду від 17.04.2013 року у справі за позовом [PERSON] , до [PERSON] про зміну порядку користування житловим приміщенням - позов було задоволено. Змінено порядок користування квартирою [ADDRESS] , і розподілено приміщення квартири по 1-му варіанту висновку №1241 від 20.08.2012 року судової експертизи проведеного Подільським центром судових експертиз виділивши у користування: [PERSON] житлову кімнату площею 12.4 кв.м., 1/2 коридору площею 2.4 кв.м.; [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] житлову кімнату площею 13.1 кв.м., 1/2 коридору площею 2.4 кв.м., кухню 6.1 кв.м. За спільний рахунок сторін провести будівельні роботи зазначені у висновку експертизи до варіанту № 1 (а.с.94-95). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.08.2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом - відмовлено (а.с.96-97). Таким чином, рішенями судів, які набрали законної сили, було встановлено спільне користування [PERSON] та [PERSON] спірною квартирою. Крім того, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.07.2001 року по 31.10.2007 року. З огляду на викладене, право власності у позивача на спірну квартиру виникло 29.11.2002 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Обставина спільного проживання та існування сімейних відносин між сторонами станом на час придбання спірної квартири не заперечується учасниками справи, а тому ця обставина в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказування. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно доводів позивача спірна квартира була придбана за кошти, які були отримані за продаж квартири, яка належала його батькам. На підтвердження факту продажу спільної квартири позивач надав суду Договір купівлі-продажу квартири від 18.11.2002 року та Виписку з рахунку батька [PERSON] . Разом з тим, суд звертає увагу, що в судовому засіданні позивач зазначив, що у період купівлі спірної квартири, вони з відповідачкою мали гарні сімейні відносини та чекали на народження дитини. З цього слідує дійти до висновку що спірнаа квартира придбавалася для забезпечення сім`ї житлом, а не для власного проживання позивача у ній. Поряд з цим, позивачем також не доведено того факту, що кошти, для придбання спірної квартири йому було надано його батьком. В матеріалах справи відсутні будь-які докази (договір дарування коштів, клопотаня про виклик у якості свідка батька позивача), які б свідчили про даний факт. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 295/8319/18. У цьому зв`язку позивачем під час розгляду справи, не було доведено, що спірну квартиру [PERSON] було придбано за власні кошти, які не були спільною сумісною власністю подружжя, оскільки кошти у період шлюбу були використані для придбання спірної квартири для спільного проживання з сім`ю та забезпечення сім`ї житлом. До вказаного висновку суд приходить з огляду на те, що сторони у справі спільно проживали, вели спільний побут та господарство, [INFO] у сторін по справі народилась дитина, що вказує на спільність планів на майбутнє та існування тісних сімейних взаємовідносин. Таким чином під час придбання спірної квартири та в подальшому (до розладу сімейних відносин) вона сторонами визнавалась спільним майном подружжя. Таким чином, на об`єкт нерухомості - спірну квартиру поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та за встановлених фактичних обставин, суд не встановив правових підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] . Разом з тим, суд звертає увагу, що після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу, сторони спору розпочали судові спори з приводу поділу майна подружжя та встановлення порядку користування спірною квартирою. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна- давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної . давності має кілька важливих цілей, а саме, забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, вищезазначене підтверджує той факт, що позивач достовірно знав, що квартира, яка належала йому згідно договору купівлі-продажу, залишається в розпорядженні та користуванні [PERSON] та її доньки [PERSON] , оскільки останні вільно могли робити перепланування, згідно рішення суду в квартирі в присутності позивача [PERSON] , який також проживав в даному приміщенні певний час після розірвання шлюбу, однак, жодних дій для захисту своїх прав та інтересів позивач не здійснював. Таким чином, встановлюється те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду за захистом своїм прав, при цьому не надано доказів, та не наведено фактичних обставин справи, які могли би свідчити, що позивач не знав, та більше того не міг дізнатись про порушення свого права, в частині належної йому квартири. З огляду на викладене в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна - спірної квартири особистою приватною власністю слід відмовити, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, оскільки, допустимих та належних доказів придбання квартири позивачем за власні кошти та для особистого користування суду не надано. Окрім того, позивачем пропущено строк для звернення до суду із даним позовом, та відповідного клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не подано. Визначаючись із розподілом судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що судові витрати слід залишити за позивачем. Разом з тим, відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Право сторони на відшкодування понесених витрат на оплату послуг адвоката вбачається з рішень Європейського суду з прав людини, практика якого в силу ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України має використовуватись судами як джерело права, зокрема, п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна та інші проти України" від 10.12.2009 року, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006 року, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 року. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представник відповідачки [PERSON] надав суду Договір про надання правової допомоги №25/11/21 від 25.11.2021 року, розрахунок орієнтовної вартості послуг на правову допомогу та просив суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на надання правової допомоги у розмірі 9 572,00 грн. З огляду на зазначене, суд вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідачки у цьому випадку є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг), та підлягає до стягнення з позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved