Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

02 грудня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 23 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинено виконавчий напис за реєстровим №2023, в ході примусового виконання якого в рамках виконавчого провадження №58479466 з позивача, як боржника, стягнуто на користь відповідача, як стягувача, грошову суму в розмірі 3816,53 гривень. В той же час, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили, означений виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин, посилаючись на те, що правова підстава для стягнення з позивача на користь відповідача вищевказаної суми грошових коштів наразі відпала, позивач просив суд стягнути в порядку ст.1212 ЦК України з відповідача вказану суму безпідставно отриманих коштів. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строку для усунення недоліків. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2021 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову останній прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки відповідач не повідомив, право на подання відзиву не скористався. Натомість позивач в тексті позову виклав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти заочного розгляду справи не висловив. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за відсутності сторін та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинено виконавчий напис за реєстровим №2023, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №GP-4521248 від 17 травня 2013 року в сумі 14900 гривень, а також витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 500 гривень. Викладене підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду м.\~Києва від 22 жовтня 2020 року по справі №755/12706/19, яке має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України. 26 лютого 2019 року приватний виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. відкрито виконавче провадження №58479466 з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса. Боржником значиться позивач по справі, а стягувачем відповідач. Викладене підтверджується копією постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Згідно копії листа відділу з питань відрахування з пенсій управління з питань виплати пенсій ГУ ПФ України в Дніпропетровській області від 22 лютого 2021 року з пенсії позивача за період з 01 травня 2019 року по 30 листопада 2019 року були здійснені щомісячні відрахування відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. від 07 березня 2019 року в рамках виконавчого провадження №58479466 на загальну суму 3816,53 гривень на користь стягувача. 22 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва за наслідками розгляду по суті цивільної справи №755/12706/19 за позовом [PERSON] до АТ «ПУМБ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., третя особа приватний виконавець Виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, ухвалено заочне рішення. Таким рішенням суду позовні вимоги задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., зареєстрований в реєстрі за №2023, про звернення стягнення з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором №GP-4521248 від 17 травня 2013 року в сумі 14900 гривень, витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 500 гривень, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. 26 лютого 2019 року винесено постанову ВП №58479466 про відкриття виконавчого провадження. Заочне рішення суду, копія якого наявна у матеріалах справи, набрало законної сили 24 листопада 2020 року, а тому у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.177, 179, 190, 192, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно гроші), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Нормою ст.1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1)\~заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Нормою ст.16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так норми ст.ст.1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року по справі №6-88цс13, від 24 вересня 2014 року по справі №6-122цс14, від 18 листопада 2015 року по справі №6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року по справі №6-1216цс17, правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 по справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 травня 2018 по справі №629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 по справі №320/5877/17, від 31 січня 2020 року по справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року по справі №910/22513/17, від 14 грудня 2021 року по справі №643/21744/19. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким (виконавчим написом) відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення у стягувача зобов`язання з повернення майна, що набуто ним в ході примусового виконання означеного виконавчого напису, тобто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого рішення суду правова підстава (виконавчий напис) вважається такою, що відпала. Відповідно до ст.1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Наведена правова позиція узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 березня 2019 року по справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року по справі №910/16664/18, від 08 вересня 2021 року по справі №201/6498/20, від 08 вересня 2021 року по справі №206/2212/18, від 06 жовтня 2021 у справі №623/363/20. Отже, оскільки судом в ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року по цивільній справі №755/12706/19, яке набрало законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого з позивача у даній цивільній справі в рамках виконавчого провадження №58479466 до ухвалення означеного заочного рішення суду стягнуто 3816,53 гривень на користь відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат,

Outcome: approved