Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищезазначеним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що протягом останніх двадцяти років вона разом з сім`єю проживає в Італії в м.Кальярі. З відповідачкою [PERSON] вона знайома з дитинства, а їх матері товаришували на протязі багатьох років. Відповідачка неодноразово позичала у неї невеликі грошові суми і повертала у встановлені терміни, у подальшому позичала більші суми і повертала у встановлений термін, іноді повертала частково та надавала розписки, як гарантію взятого на себе зобов`язання, чим справляла враження надійної людини. Наприкінці травня 2013 року до неї зателефонувала мати відповідачки [PERSON] - [PERSON] та повідомила, що її донька виїжджає до Італії на заробітки, щоб повернути їй борг та просила прихистити її у себе, допоки вона не знайде роботу з проживанням. Вона погодилась на вказану пропозицію та вже за кілька днів відповідачка прибула до м.Кальярі (Італія), де оселилася у неї вдома. Саме в цей період часу до неї вкотре зателефонувала мати відповідачки та просила терміново позичити їй 1500 євро, оскільки їй терміново потрібно було повернути грошові кошти, які їй начебто залишила на зберігання приятелька [PERSON] . При цьому, обіцяла, що разом із донькою повернуть всю суму позики разом із попереднім боргом до кінця 2013 року. Грошові кошти просила надіслати невідкладно на ім`я її матері [PERSON] , оскільки вона сама втратила паспорт. Оскільки їй було відомо, що родина відповідачки має власний бізнес, вона погодилась та 06.04.2013 року за усною згодою передала [PERSON] у власність 1540 євро, про що позичальником була надана розписка. Цього ж дня, 06.04.2013 року в її присутності, відповідачка міжнародним платіжним дорученням через міжнародну систему грошових переказів Coinstar Money Transfer (СМТ) перерахувала [PERSON] готівку у сумі 1500 євро, вказавши реквізити паспорта отримувача [PERSON] .Всього було відправлено 1500 євро та 40 євро сплачених комісійних. Після цього, відповідачка повернулась до України у зв`язку із сімейними обставинами так і не виконавши боргові зобов`язання перед нею. На протязі 2013-2016 років вона неодноразово усно зверталася з вимогою повернення боргу, проте [PERSON] свої зобов`язання не виконала і грошові кошти не повернула. У травні 2016 року внаслідок довготривалої хвороби помер її батько, тож вона поїхала на його поховання до України, де зустрілася з відповідачкою. Остання попросила відтермінувати повернення боргу за договором позики від 06.04.2013 року, оскільки їй необхідно було погасити борг перед банком. За усною угодою з відповідачкою вони домовилися про повернення боргу до кінця 2016 року. Однак, [PERSON] і цього разу не виконала взяті на себе зобов`язання, почала її уникати, не відповідала на дзвінки, змінювала оператори мобільного зв`язку, через що у них 10.12.2016 року виник словесний конфлікт. Під час переписки в мережі «Фейсбук» в грудні 2016 року [PERSON] підтвердила свої зобов`язання в сумі 60 «штук», однак повертати позичені кошти не мала наміру. У лютому 2017 року вона прибула до України аби заявити про свої права спадкоємця після смерті батька і оформити спадщину і в цей час зустрілася з відповідачкою, яка повернула в присутності її матері [PERSON] в рахунок існуючого боргу 50 євро та знову просила відтермінувати сплату боргу на невизначений термін. Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017260140000418, внесеного до ЄРДР 13.12.2017 року, [PERSON] надала аналогічні пояснення слідчому на підтвердження боргових зобов`язань перед нею, зокрема те, що вона ще має відпрацювати борг своєї матері [PERSON] , а також те, що в рахунок боргу від 06.04.2013 року повернула 50 євро. Наприкінці червня 2019 року представник за довіреністю [PERSON] через поштове відділення в її інтересах звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Однак, в подальшому до відкриття провадження у справі, в зв`язку з необхідністю доопрацювання, позов було відкликано. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. З наданої відповідачкою розписки вбачається, що 06.04.2013 року [PERSON] отримала від неї позику в сумі 1540 євро на термін до 31.01.2013 року. Враховуючи, що розписка була датована 06.04.2013 року, а обов`язок виконання зобов`язання по поверненню [PERSON] боргу вони визначили 31.12.2013 року з дати укладення договору, то повернення отриманих коштів відповідачка мала здійснити 31.12.2013 року, натомість, лише 27.02.2017 року відповідачка повернула в рахунок існуючого боргу 50 євро, про що власноручно 14.12.2017 року [PERSON] було надано правоохоронним органам боргову розписку, згідно якої відповідачка підтвердила факт наявності боргових зобов`язань. Тобто, не повернувши борг у визначений договором термін до 31.12.2013 року, відповідачка після цього вчинила дії, що свідчили про визнання нею боргу. З урахуванням викладеного вважає, що позовна давність нею не пропущена, оскільки відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України перервалася пред`явленням позову у справі №722/1086/19 (позов про стягнення основного боргу подано 01.07.2019), а отже ця обставина не потребує доказування відповідно до частини першої ст.61 ЦПК України. Тобто, зі сплином трьох років після повернення 27.02.2017 року в рахунок існуючого боргу 50 євро відповідачка до 27.02.2020 року отриману в позику євро готівку не повернула, то з наступного дня після цієї дати 28.02.2020 року у неї виникає право на позов про стягнення заборгованості за договором позики. Як вже зазначалося, 01.07.2019 року вона звернулася через поштове відділення до Сокирянського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення основного боргу. Наведена обставина підтверджує той факт, що строк позовної давності переривався. 01.07.2020 року виповнився рік як нею було відкликано позов з Сокирянського районного суду Чернівецької області. Тобто трирічний строк позовної давності нею дотепер не пропущено. На день складання позову відповідачка заборгувала їй готівку у сумі 1490 євро, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до євро станом на 23.11.2020 року еквівалентно 50108,02 грн. Просила стягнути з [PERSON] на її корить суму боргу в розмірі 50108,02 грн., що по курсу НБУ станом на 23.11.2020 року становить 1490 євро., а також судові витрати по сплаті судового збору. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Яцемірський Є.В. під час судового розгляду справи 01.11.2021 року позовні вимоги підтримав та з наведених у позовній заяві підстав просив їх задовольнити. В судове засідання, яке було призначене на 17.03.2022 року, представник позивачки повторно не з?явився і про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 01.11.2021 року позовні вимоги не визнала, пояснивши при цьому, що між нею та [PERSON] існувала домовленість про отримання в позику грошей в сумі 15000 грн. Особисто їй позивачка гроші не передавала. Вказані кошти мати позивачки - [PERSON] передала її матері - [PERSON] . З вказаних 15000 грн. її матір [PERSON] повернула 12000 грн., передавши їх матері позивачки [PERSON] . Крім цього, пояснила, що боргову розписку від 06.04.2013 року особисто вона позивачці не писала. З наведених підстав, а також посилаючись на те, що позивачкою [PERSON] пропущено строк позовної давності, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. В судове засідання, яке було призначене на 17.03.2022 року, відповідачка [PERSON] з?явилася, однак після оголошеної перерви, для подальшої участі у розгляді справи не з?явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивачки та відповідачки, а також показання свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи та витребувані матеріали перевірок, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Крім цього, Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 1 грудня 2017 року, роз`яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно наявного в матеріалах справи оригіналу розписки від 06.04.2013 року, судом встановлено, що 06.04.2013 року відповідачка [PERSON] отримала у борг від [PERSON] 1540 євро. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами 06.04.2013 року був укладений договір позики грошей. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у позивачки [PERSON] оригіналу боргової розписки від 06.04.2013 року, суд вважає доведеними обставини як щодо отримання відповідачкою [PERSON] предмету позики, так і щодо неповернення нею боргу станом на час пред`явлення позову до суду. Відповідно доводи відповідачки [PERSON] в цій частині суд вважає необгрунтованими. Суд вважає також необгрунтованими доводи відповідачки [PERSON] щодо ненаписання особисто нею боргової розписки від 06.04.2013 року, оскільки на підтвердження своїх заперечень в цій частині відповідачка не надала суду жодних належних і допустимих доказів. На підставі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи встановлені вище обставини та вимоги закону, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову [PERSON] . Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв?язку із пропуском позивачкою [PERSON] строку позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав. При цьому, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як було встановлено судом, договір позики грошей між сторонами був укладений 06.04.2013 року. Строк виконання зобов?язання був визначений сторонами договору в кінці 2013 року, тобто 31.12.2013 року, що було визнано в ході судового розгляду представником позивачки та відповідачкою. Разом з тим, з даним позовом позивачка [PERSON] звернулася до суду лише 25.11.2020 року, тобто більше ніж через 6 років після спливу строку виконання зобов?язання. Доводи позивачки, викладені у позовній заяві, щодо переривання перебігу позовної давності вчиненням відповідачкою [PERSON] дій, що свідчить про визнання нею свого боргу, зокрема поверненням 27.02.2017 року в рахунок існуючого боргу 50 євро з подальшим складанням відповідної розписки від 14.12.2017 року, суд вважає безпідставними, оскільки на підтвердження обставин, передбачених ч.1 ст.264 ЦК України, позивачкою та її представником не надано суду жодних доказів. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність заяви відповідачки [PERSON] про застосування позовної давності, зробленої до винесення рішення, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Outcome: dismissed