Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства КБ «Привабанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що позивач є спадкоємцем померлого громадянина [PERSON] , який помер [INFO] . З метою оформлення права на спадщину на спадкове майно за померлим батьком [PERSON] позивач звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського МНО Головко В.Є., однак отримав відповідь, що відповідне оформлення права на спадщину на житлову квартиру у [ADDRESS] не є можливим у зв`язку з наявністю накладених арештів на вказане майно Ужгородським МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича від 10.10.2017 року, зареєстрованого у реєстрі за № 15495 про стягнення заборгованості на користь ПАТ «КБ Приватбанк». Після звернення з відповідним запитом до Ужгородського МВ ВДС ГТУЮ у Закарпатській області йому стало відомо про наявність відкритого виконавчого провадження № 569911763 на підставі постанови державного виконавця Ужгородського МВ ВДС ГТУЮ у Закарпатській області про відкриття виконавчого провадження від 14.08.2018 року, яка була винесена державним виконавцем на виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича від 10.10.2017 року, зареєстрованого у реєстрі за № 15495. Позивач зазначає, що на даний час він є єдиним спадкоємцем громадянина [PERSON] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Ужгородського МНО В.Є. Головко від 28.08.2019 року № 100/01-16. Позивач зазначає, що є єдиним спадкоємцем громадянина [PERSON] , що є боржником у виконавчому провадженні № 569911763, є належним позивачем по даній справі, оскільки оскаржуваним виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича від 10.10.2017 року, зареєстрованого у реєстрі за № 15495 безпосередньо порушуються його права, як спадкоємця громадянина [PERSON] внаслідок наявності до нього претензій кредитора - відповідача по даній справі ПАТ «КБ «Приватбанк», які він вважає безпідставними та незаконними, а виконавчий напис нотаріуса вважає таким, що не підлягає до виконання. Позивач вважає виконавчий напис незаконним, безпідставним та таким, що не підлягає виконанню. Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис суперечить вимогам чинного законодавства України, з наступних підстав. На момент вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем від 10.10.2017 року боржник за виконавчим написом [PERSON] вже помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 04.11.2011 року, реєстраційний запис № 1038. Враховуючи той факт, що виконавчий напис вчинявся в 2017 році, а боржник [PERSON] помер в 2011 році, вважає, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем не дотримано вимог п. 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 в частині наявності доказів отримання боржником за виконавчим написом письмової вимоги про усунення порушень. Окрім цього позивач зазначає, що питання, щодо заборгованості [PERSON] вже врегульовано у судовому порядку, а саме шляхом видачі Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області судового наказу № 2н-245 від 16.02.2007 року. На підставі відповідного судового наказу МВ ДВС Ужгородського МРУЮ було відкрито виконавче провадження та накладено арешт, а також вилучено легковий автомобіль марки ГАЗ. Позивач вважає, що виконавчий напис було видано з порушеннями вимог діючого законодавства, через недотримання приписів щодо видачі нотаріусами виконавчих написів, а також спірністю вимог, на виконання яких такий напис було видано, невідповідністю фактичного боргу тому, який було визначено нотаріусом у виконавчому написі. Зокрема, вчинено виконавчий напис за відсутності передбачених законодавством документів, що підтверджували б безспірність його заборгованості перед відповідачем, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Позивач стверджує, що нотаріус не перевірив безспірність заборгованості. У виконавчому написі зазначено, що заборгованість стягується з боржника за період з 08.06.2006 року по 09.08.2017 року на підставі кредитного договору № MKY7AE0000101 від 08.06.2006 року. Також у виконавчому написі нотаріуса зазначено, що така заборгованість складається з: -Заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3066,15 Доларів США; -Заборгованості за відсотками у розмірі 7942,95 Доларів США; -Заборгованості з комісії у розмірі - 70 Доларів США; -Заборгованості з пені у розмірі 18755,11 Доларів США. Тобто, за виконавчим написом нотаріуса з [PERSON] повторно запропоновано стягнути заборгованість за кредитом та повторно запропоновано стягнути заборгованість за відсотками за період з 08.09.2006 року по 16.02.2007 року, які вже стягнуті рішенням суду (судовим наказом). Окрім того, заборгованість по відсотках, які нараховані після видачі судового наказу про стягнення боргу з [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, не відповідає вимогам ч.1 ст. 1048 та ч.2 ст. 1050 ЦК України. За таких обставин, позивач вважає, що виконавчий напис вчинений з порушенням приписів чинного законодавства, заборгованість, зазначена у виконавчому написі, на момент його вчинення була спірною, станом на дату вчинення виконавчого напису боржник [PERSON] помер, а відтак просить суд ухвалити рішення, яким визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича вчинений 10.10.2017 року, за реєстровим №15495 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ «Привабанк», суми заборгованості за кредитним договором № MKY7AE00000101 від 08.06.2006 року в розмірі 767634,22 грн., таким, що не підлягає виконанню. Позиція сторін справи : В судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] в судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Подав до суду заяву відповідно до якої позов підтримує, просить суд його задовольнити, з підстав та мотивів викладених у позові та розглянути справу у відсутності позивача і його представника. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав до суду письмовий відзив на позов, відповідно до якого з позовом не погоджується , вважає, що вчинений нотаріусом виконавчий напис був здійснений у відповідності до вимог чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій у нотаріуса не було, подані для вчинення нотаріальних дій всі документи відповідали вимогам законодавства, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. 17.02.2020 року, 17.09.2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. подано заяву про розгляд справи без його участі. 29.05.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву. 21.10.2020 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі. 24.02.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. подано заяву про розгляд справи без його участі. 12.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. подано заяву про розгляд справи без його участі. 24.09.2021 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі. 28.01.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. подано заяву про розгляд справи без його участі. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 03 грудня 2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позову заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 308/12936/19 та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. 12.02.2020 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 10.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №15495, яким запропоновано стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь ПАТ КБ «Пориват Банк» суми заборгованості за кредитним договором № MKY7AE0000101 від 08.06.2006 року за період з 08.06.2006 року по 09.08.2017 року в розмірі 29834,21 дол США що за курсом 25,73 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.08.2017 року складає 767634,22 грн. що складається з: -Заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3066,15 Доларів США; -Заборгованості за відсотками у розмірі 7942,95 Доларів США; -Заборгованості з комісії у розмірі - 70 Доларів США; -Заборгованості з пені у розмірі 18755,11 Доларів США. Постановою державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Копрушак Т.Г. від 14.08.2018 року відкрито виконавче провадження № 56991763 з виконання виконавчого напису №15495 від 10.10.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь ПАТ КБ «Пориват Банк» суми заборгованості в розмірі 770634,22 грн. Як встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 04.11.2011 року. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Ужгородського МНО В.Є. Головко від 28.08.2019 року № 100/01-16, відповідно до якої на підставі документів, що знаходяться у матеріалах справи № 8/2016 спадкоємцем громадянина [PERSON] є його син [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та була його мати - [PERSON] , яка померла [INFO] , яка спадщину після смерті [PERSON] прийняла, але не оформила спадкових прав. Отже на момент вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем від 10.10.2017 року боржник за виконавчим написом [PERSON] вже помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 04.11.2011 року, актовий запис № 1038. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Порядок вчинення виконавчих написів визначається положеннями Закону України «Про нотаріат» (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5; постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6- 887цс17, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №199/183/17, у постанові від 04 липня 2018 року у справі №757/29988/17, у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до п. 4 ст. 254 КАС України (в редакції, що діяла на момент винесення постанови) набула законної сили з моменту проголошення, з 22.02.2017, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (стаття 255 КАС України). Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, вчиняючи 10 жовтня 2017 року виконавчий напис №15495, приватний нотаріус Швець Р.О. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису №15495 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, аналогічна правова позиція викладена у п.95 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року у справі №910/10374/17. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 10 жовтня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та [PERSON] кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року по справі № 910/10374/17. Що стосується строку протягом якого вчиняється виконавчий напис, суд зазначає наступне. Пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що виконавчий напис вчиняється нотаріусом за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зіст. 266 ЦК Українизі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови). У виконавчому написі зазначено, що заборгованість стягується з боржника за період з 08.06.2006 року по 09.08.2017 року на підставі кредитного договору № MKY7AE0000101 від 08.06.2006 року. Пунктами 3.1. 3.5. Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172. Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`яку з порушенням нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не вбачає необхідності надавати правову оцінку іншим аргументам позовної заяви. Таким чином, право позивача у даному випадку порушене і воно підлягає судовому захисту у спосіб, визначений позивачем, який відповідає закону. Виходячи з правової природи виконавчого напису, який є виконавчим документом, суд відповідно до заявлених позовних вимог, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, вважає за можливе застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, в момент вчинення виконавчого напису 10.10.2017 були відсутні правові підстави для його вчинення, а отже такий виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. На підставі викладеного та

Outcome: approved