Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВЛЕНДІПРОШАХТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 33369,84 гривен та середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати при звільнені в розмірі 195628,50 гривен. \~ \~ \~ \~ \~ \~В обґрунтування\~позову \~позивач \~зазначає,\~що з 20.04.2016 року він прийнятий на роботу в Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» на підставі наказу №50 к від 20.04.2016 на посаду головного спеціаліста. На підставі наказу № 96 від 31.08.2017 року звільнений за власним бажанням, викладені відомості підтверджуються записами у трудовій книжці. При звільненні позивачу не сплачено заробітну плату, заборгованість за підприємством по якій складає 33 369,84 гривен, відповідно до розрахункового листка за серпень 2017 року. До теперішнього часу остаточний розрахунок з позивачем не проведено, позивач неодноразово звертався до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» з проханням провести з позивачем повний розрахунок, але по теперішній час коштів від підприємства не отримав. Позивач неодноразово звертався до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» з проханням провести повний розрахунок, але по теперішній час коштів від підприємства не отримав. Розрахунок середнього заробітку в наведених випадках проводиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 , виходячи з виплат за два останні календарні місяці. День остаточного розрахунку згідно судової практики вважається день винесення рішення судом. На теперішній час з метою отримання довідки про середню (середньоденну) заробітну до підприємства позивачем направлено відповідну заяву, відповідь на яку не отримано. Відповідно до Довідки щодо даних про нараховану заробітну плату, отриманих засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, за липень 2017 року позивачу нараховано 2004,37 гри. (21 робочий день), а за серпень - 5820,76 грн. (22 робочі дні). Відтак середньоденна заробітна плата складає 7825,13 (2004,37 грн.+ 5820,76 грн.)/ 43 (21+22)= 181,98 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства. Відтак, середньомісячне число робочих днів складає 43 (21+22)12- 21,5. Виходячи з викладеного загальна затримка виплати заробітної плати складає: за 2017 рік 21,5*4=86, за 2018 21,5*12=258, за 2019 21,5*12=258, за 2020 21,5*12=258 та за 2021 21,5*10=215, а всього 1075 днів. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 31.08.2017 по 01.11.2021 становить: 1075 днів*181,98 грн. = 195 628,5 грн. Позивач в судове засідання не з`явився , відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання повторно не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, відзиву проти позову не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права та взаємовідносини між сторонами, відповідачі належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду справи, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності сторін, ухваливши заочне рішення у справі на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, з дотриманням порядку, встановленому главою 11 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено ,що [PERSON] з 20.04.2016 прийнятий на роботу в Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» на підставі наказу №50 к від 20.04.2016 на посаду головного спеціаліста. На підставі наказу № 96 від 31.08.2017 звільнений за власним бажанням, викладені відомості підтверджуються записами у трудовій книжці. Під час\~звільнення з\~позивачем не\~був проведений\~остаточний розрахунок\~ заробітної плати, заборгованість за підприємством складає 33 369,84 гривен,відповідно до розрахункового листка за серпень 2017 року. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Крім того, частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рн/2013 від 15.10.2013, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі тих, що виникли із трудових відносин, працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. А також передбачено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум, індексацій, заробітної плати та компенсації витрат частини заробітної плати у зв`язку з порущенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Конституційний суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рн/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - Кодекс) у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених\~норм матеріального\~права з\~урахуванням висновків,\~що викладені\~у Рішенні\~Конституційного суду\~України від\~22.02.2012\~№ 4-рн/2012,\~дає підстави\~вважати що\~невиплата працівникові\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~власника або\~уповноваженої ним\~органу,\~є триваючим\~правопорушенням,\~а отже,\~працівник може\~визначити остаточний\~обсяг Крім того, частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рн/2013 від 15.10.2013, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі тих, що виникли із трудових відносин, працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. А також передбачено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум, індексацій, заробітної плати та компенсації витрат частини заробітної плати у зв`язку з порущенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Конституційний суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рн/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - Кодекс) у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у Рішенні Конституційного суду України від 22.02.2012 № 4-рн/2012, дає підстави вважати що невиплата працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженої ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду даної цивільної справи остаточний розрахунок по заробітній платі в розмірі 33369,84 гривен при звільнення з позивачем не проведений, у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню . Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Відповідно до Довідки щодо даних про нараховану заробітну плату, отриманих засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, за липень 2017 року позивачу нараховано 2004,37 гри. (21 робочий день), а за серпень - 5820,76 грн. (22 робочі дні). Відтак середньоденна заробітна плата складає 7825,13 (2004,37 грн.+ 5820,76 грн.)/ 43 (21+22)= 181,98 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства. Відтак, середньомісячне число робочих днів складає 43 (21+22)12- 21,5. Виходячи з викладеного загальна затримка виплати заробітної плати складає: за 2017 рік 21,5*4=86, за 2018 21,5*12=258, за 2019 21,5*12=258, за 2020 21,5*12=258 та за 2021 21,5*10=215, а всього 1075 днів. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 31.08.2017 по 01.11.2021 становить: 1075 днів*181,98 грн. = 195 628,5 грн. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама пособі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому суд наголошує, що тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України та п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» пропорційно до суми задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved