Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та визначити за нею 1/2 частину у праві спільної часткової власності на вищезазначену квартиру. Позов мотивує тим, що 29.02.2008 року між нею та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання (ВКІ № 448118), за яким вона отримала у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на яку було накладено заборону відчуження до моменту виконання договору. На той час вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , від якого в них [INFO] народилася дитина - син [PERSON] . Відтак, [PERSON] у встановленому законом порядку надав свою згоду на укладання даного договору (п. 4.8). 17.04.2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] помер і його єдиним спадкоємцем став їх спільний син - [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім. [INFO] відчужувач майна [PERSON] померла та заборона відчуження на вказане нерухоме майно була знята. В подальшому вона намагалися відчужити вказану квартиру, однак приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Воєводою-Брегей М.П. усно було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки дана квартира являється спільною сумісною власністю подружжя її та [PERSON] , який помер [INFO] , а тому необхідно визначити частку померлого чоловіка у цьому майні та встановити право власності його спадкоємців на цю частку. Також, 20.01.2022 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але йому було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії з цих же підстав. Зазначає, що договір довічного утримання від 29.02.2008 року укладено нею в інтересах сім`ї, метою укладення договору були їх спільні інтереси, матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання подружжя несло разом, а тому дане нерухоме майно, набуте нею за договором довічного утримання є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними в рівних частках. Тобто, [PERSON] має право власності на 1/2 частину вказаної квартири, а після його смерті право власності на вказану частку має його син [PERSON] , в інтересах якого і заявлено нею позов, а тому посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 27.01.2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, витребувано докази, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. Відповідачем відзив на позов не надано, подана заява про визнання позовних вимог в повному обсязі. Позивачем подана заява про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 29.02.2008 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання (ВКІ № 448118), за яким [PERSON] отримала у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на яку було накладено заборону відчуження до моменту виконання договору (а.с.12-13). На момент укладення вищевказаного договору [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого в них [INFO] народився син [PERSON] . [PERSON] у встановленому законом порядку надав свою згоду на укладання даного договору (п. 4.8). Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як зазначає позивач договір довічного утримання від 29.02.2008 року укладено нею в інтересах сім`ї, метою укладення договору були їх спільні інтереси, матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання подружжя несло разом, а тому дане нерухоме майно, набуте позивачем за договором довічного утримання є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними в рівних частках, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею 1/2 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Судом встановлено,\~що [INFO] [PERSON] помер і його єдиним спадкоємцем став їх спільний син - [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім. Згідно з нормами статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Статтями 1258, 1261 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] є рідним сином, а відповідач [PERSON] рідною матір`ю померлого [PERSON] . Інших спадкоємців померлий не має. При цьому, позивач [PERSON] на момент відкриття спадщини не перебувала у шлюбі з померлим [PERSON] 17.04.2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Позивач [PERSON] на момент смерті батька був малолітньою дитиною, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Статтею 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з п. 3.29 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством. Пунктом 4.21 цього Порядку вчинення нотаріальних дій видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право власності на 1/2 квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] [INFO] відчужувач майна [PERSON] померла та заборона відчуження на вказане нерухоме майно була знята. Частиною 1 ст. 182 ЦК України, передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою. Право власності гарантоване ст. 41 Конституції України і не може бути визнане дійсним чи не дійсним, оскільки як суб`єктивне право є можливістю здійснювати або не здійснювати будь-які дії, що прямо незаборонені законом, у даному випадку володіти, користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачів в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд вважає судові витрати по справі фактично понесеними. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved