Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

12 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, мотивуючи це тим, що після смерті [INFO] рідної матері позивача [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняв [PERSON] . Крім того, [INFO] померрідний батько позивача та чоловік [PERSON] . [PERSON] . Після його смерті в управління спадковим майном вступила його дружина [PERSON] . Позивач вважає, що на момент смерті [PERSON] набув права на земельну частку (пай) з земель Колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП) ім. Фрунзе с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької області розміром 2,84 в умовних кадастрових гектарах, оскільки працював у колгоспі ім. Фрунзе с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької області та був включений до списку осіб, доданого до Державного акту про право колективної власності на землю. Позивач наполягає, що [PERSON] набула право на зазначену земельну частку (пай), а після її смерті таке право набув [PERSON] . 23 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою, змінив позовні вимоги. Позивач посилається на те, що [PERSON] працював у колгоспі ім. Фрунзе с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької області, на базі якого було створено КСП ім. Фрунзе. 23 листопада 1995 року КСП ім. Фрунзе було видано Державний акт на право колективної власності на землю, до якого був доданий список осіб, котрі мають право на земельну частку (пай). Позивач стверджує, що за протоколом розподілу земельних масивів його батькові була виділена земельна частка (пай) розміром 2,84 умовних кадастрових гектари, зі списку осіб, котрі мають право на земельну частку (пай), [PERSON] не виключався. Відповідний сертифікат на право на земельну частку (пай) [PERSON] за життя не отримав, оскільки Постанова Кабінету Міністрів України № 801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)» затверджена лише 12 жовтня 1995 року, тобто після смерті [PERSON] . На думку позивача, [PERSON] за життя набув право на земельну частку (пай), тому після його смерті таке право успадкувала [PERSON] , а після її смерті - [PERSON] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав. Представник відповідача Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в поданій письмовій заяві просив справу розглядати за відсутності представника міської ради, вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, спілки громадян-співвласників «Лютарська»с. Лютарка Шепетівського (колишнього Ізяславського) району Хмельницької області, [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених вимог не заперечував. Допитавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд знаходить, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. 12 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької областіпро визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року відкрите провадження за вказаною заявою. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2021 року до участі у справі залучено в якості правонаступника відповідача Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ізяславську міську раду Ізяславського району Хмельницької області. 04 листопада 2021 року ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області до участі у справі залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору спілку громадян-співвласників «Лютарська»с. Лютарка Шепетівського (колишнього Ізяславського) району Хмельницької області. 23 листопада 2021 року закрите підготовче провадження. Правовідносини, які виникли у зв`язку із спадкуванням після смерті [PERSON] , регулюються розділом VІІ Цивільного кодексу України 1963 року, котрий був чинний на момент виникнення відповідних правовідносин а тому суд приходить до висновку про доцільність застосування до зазначених правовідносин норм, які містяться у розділі VІІ Цивільного кодексу України 1963 року. Згідно ст. 525 Цивільного Кодексу України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 548 Цивільного Кодексу України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За вимогами ч. 1 ст. 549 Цивільного Кодексу України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 529 Цивільного Кодексу України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно ст. 534 Цивільного Кодексу України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. [PERSON] помер [INFO] у с. Мокрець Ізяславського району Хмельницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого додана до матеріалів справи. [PERSON] та [PERSON] одружились 08 лютого 1949 року у Мокрецькій сільській раді Ізяславського району Хмельницької області, що підтверджується свідоцтвом про одруження, копія якого додана до матеріалів справи. Спадкоємцем після смерті [PERSON] стала його дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину по закону, яке знаходиться у спадковій справі № 359/2019, копія котрої додана до матеріалів справи. Правовідносини, які виникли у зв`язку із спадкуванням після смерті [PERSON] , регулюються книгою шостою Цивільного кодексу України 2003 року «Спадкове право», а тому суд приходить до висновку про доцільність застосування у даному випадку норм, які містяться у книзі шостій Цивільного кодексу України 2003 року. Згідно ч. 1 ст. 1218 Цивільного Кодексу України 2003 року до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного Кодексу України 2003 року право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 1233 Цивільного Кодексу України 2003 року заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1234 Цивільного Кодексу України 2003 року право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235Цивільного Кодексу України 2003 року заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За вимогами ст. ст. 1258, 1261 Цивільного Кодексу України 2003 року спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] померла [INFO] у с. Михля Ізяславського району Хмельницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого додана до матеріалів справи. [PERSON] являється рідним сином [PERSON] , котра померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження та смерть, копії яких додані до матеріалів справи. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 11 листопада 1997 року секретарем виконавчого комітету Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, у якому вказала своїми спадкоємцями своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується примірником заповіту, який знаходиться у спадковій справі № 359/2019, копія котрої додана до матеріалів справи. [PERSON] звернулась до нотаріуса з письмовою заявою про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] ,що підтверджується примірником заяви, який знаходиться у спадковій справі № 359/2019, копія котрої додана до матеріалів справи. Таким чином [PERSON] являється спадкоємцем померлої [INFO] [PERSON] за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке знаходиться у спадковій справі № 359/2019, копія котрої додана до матеріалів справи. Згідно ч. 1 ст. 1218 Цивільного Кодексу України 2003 року до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 Цивільного Кодексу України 2003 року право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Правовідносини, які виникали при розпаюванні земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, регулювались Земельним Кодексом України в редакції 1990 року, Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 08. 08. 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» у редакції, яка діяла на час існування спірних правовідносин, тобто на 1995 рік, тому суд приходить до висновку про доцільність застосування до зазначених правовідносин норм, що містяться у наведених нормативних актах. У ст. 1 ЦПК України вказано, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду право на земельну частку (пай) виникає в члена колективного сільськогосподарського підприємства відповідно до акта розпаювання, а не на момент видачі суб`єкту господарювання акта на право колективної власності на землю. Згідно п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 5 Земельного кодексу України 1990 року земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Згідно ст. 22 Земельного кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержавння документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. За вимогами ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Виходячи з аналізу наведених норм, вбачається, що розпорядження, зокрема проведення розпаювання, земельними ділянками, переданими у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам можливе лише після одержання таким підприємством відповідного державного акта на право колективної власності на землю, а моментом виникнення права на земельну частку (пай) у члена колективного сільськогосподарського підприємства виникає відповідно до акта розпаювання отриманої підприємством земельної ділянки. [PERSON] працював у колгоспі ім. Фрунзе с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької областіз 1958 по 1960 роки та з 1967 по 1981 роки, що підтверджується архівною довідкою № 01-19/763-Г від 10 серпня 2021 року Комунальної організації «Міський трудовий архів» та копій відповідних записів у книгах обліку трудового стажу і заробітку колгоспника, додані до матеріалів справи. Державний акт на право колективної власності на землю серії ХМ № 14 виданий колективному сільськогосподарському підприємству ім. Фрунзе 23 листопада 1995 року, після чого проводилось розпаювання переданої земельної ділянки, тоді як [PERSON] помер [INFO] , тобто до передачі землі у власність колективному сільськогосподарському підприємству ім. Фрунзе та до її розпаювання. Таким чином суд вважає, що на момент смерті [PERSON] не набув права на земельну частку (пай), а тому його спадкоємці не мають законних підстав успадкувати таке право. За таких обставин суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed