Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернулася до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] про виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Уманської міської ради, про виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 21.03.2008 уклали кредитний договір №CSUOGI0000006140, за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 265000,00 грн. строком до 21.03.2028, а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно заяви відповідача від 31.07.2008 кредитний договір № CSU0GI0000006140 від 31.07.2008 було переведено з валюти - гривня у валюту - долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складав 56969,48 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідач [PERSON] 21.03.2008 уклали договір іпотеки, згідно якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 56,40 кв.м., жиловою площею 39,70 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ., яка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Проте, враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення саду. Відповідно до договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Вказаний обов`язок було порушено відповідачем [PERSON] , оскільки, відповідно довідки від 27.04.2021 в предметі іпотеки, а саме у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою, тому з даним позовом звернувся до суду, в якому просить: виселити громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації. Ухвалою судді від 26.10.2021 було відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, зазначивши у позовній заяві про розгляд справи за відсутності представника. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, однак, від їхнього представника - адвоката Трепака О.І. надійшла заява, з якої вбачається, що вони не визнають пред`явлених позовних вимог, при цьому справу просять розглядати у їх відсутність. За вх. № 27350 від 14.12.2021 від представника відповідачів - адвоката Трепака О.І надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідачі позов не визнають та просять відмовити у його задоволенні, оскільки у позові єдиною обставиною в обґрунтування виселення відповідачів разом з їх неповнолітніми дітьми є порушення [PERSON] умов Іпотечного договору в частині реєстрації дружини [PERSON] та їх дітей [PERSON] та [PERSON] , хоча таке положення Іпотечним договором не передбачено, адже договором заборони на реєстрацію не встановлено. Також, позивачем не зазначено, що квартира [ADDRESS] , відповідачами була придбана не за кредитні кошти, а право власності на неї [PERSON] набуто на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2005 та Договору про поділ спадкового майна від 06.06.2005, про що зазначено в п. 1.2 Іпотечного договору. Крім того, просить звернути увагу на те, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, проте, рішенням суду було відмовлено у задоволенні позовних вимог та виселення відповідачів з квартири. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні із досліджених доказів встановлено, що між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 21.03.2008 укладено кредитний договір №CSUOGI0000006140, за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 265000,00 грн. строком до 21.03.2028, а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно заяви відповідача від 31.07.2008 кредитний договір № CSU0GI0000006140 від 31.07.2008 було переведено з валюти - гривня у валюту - долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складав 56969,48 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідач [PERSON] 21.03.2008 уклали договір іпотеки, згідно якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 56,40 кв.м., житловою площею 39,70 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ., яка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно довідки виконавчого комітету Уманської міської ради № 01/01-20/2402/01/32625 від 08.04.2021 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Проте, враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки. Відповідно до договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що ні у Договорі про іпотечний кредит №CSUOGI0000006140 від 21.03.2008, а саме у п. 5.3.9, ні у Додатковій угоді до договору про іпотечний кредит №CSUOGI0000006140 від 21.03.2008, ні у Іпотечному договорі №CSUOGI0000006140 не зазначені обмеження щодо реєстрації інших осіб. Позивач у позові зазначає, що Договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. При цьому, не посилається на відповідні пункти у вказаному Договорі. Крім того, в розділі 7 Договору про іпотечний кредит №CSUOGI0000006140, зазначено, що у разі виникнення між сторонами спорів та суперечок за цим Договором або у зв`язку з ним, сторони зроблять все необхідне для врегулювання вказаних спорів та суперечок шляхом переговорів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17: «Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки». Проте, позивачем не надано документального підтвердження та доказів добровільного врегулювання спору, а саме копії письмового повідомлення [PERSON] про добровільне зняття з реєстрації чи виселення після виявлення реєстрації інших осіб у предметі іпотеки. Іпотекодавець має право володіти, користуватися та розпоряджатися предметом іпотеки відповідно до його призначення. Натомість, у перелік обов`язків іпотекодавця, визначених іпотечним договором, не включено заборони іпотекодавця на здійснення реєстрації малолітніх дітей ( чи інших осіб) до квартири та така реєстрація не призводить до зміни права власності, передачі в оренду (найм), заставу тощо, що зумовлює укладення відповідного правочину, з огляду на вищенаведені умови іпотечного договору. Згідно ст.572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.2 ст.590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Позивачем також не надано підтвердження будь-якого порушення відповідачем умов кредитного договору, надано лише графік погашення кредиту. У відповідності до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право особи на житло закріплене статтею 47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Реалізуючи своє право на житло людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, суд вважає, що обраний спосіб захисту своїх прав позивачем, не відповідає характеру правовідносин, виходячи з наступного. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Аналізуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки, окрім іншого, позбавити права користування іпотечним майном його власника та інших членів його сім`ї зі зняттям їх з реєстраційного обліку, є порушенням права на володіння майном. Порушення умов іпотечного договору іпотекодавцем, передбачає певну відповідальність, встановленому договором. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Уманської міської ради, про виселення.

Outcome: dismissed