Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим з позовом, посилаючись на те, що 28 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] \-ною було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділом державної реєстрації актів цивіль\-ного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області було зроблено відповідний актовий запис за № 345. Після державної реєстрації шлюбу, позивач взяла прізвище чоловіка - [PERSON] . Від цього шлюбу з Відповідачем дітей немає. Спільне життя з [PERSON] не склалося через втрату почуття любові і поваги та взаєморозу\-міння в питаннях побуту і ведення домашнього господарства, з цього приводу за час спільного проживан\-ня в сім`ї відбувалися конфлікти та суперечки. Все це призвело до того, що з січня 2020 року фактичні шлюбні відносини припинилися і до теперішнього часу їх не підтримують, спільне господар\-ство не ведуть, проживають окремо та ніяких мір до відновлення сім`ї не приймають. Тому подальше спі\-льне проживання та збереження шлюбу з відповідачем [PERSON] не можливе та суперечить інтересам позивача. Ухвалою судді Кам`янсько- Дніпровського районного суму Запорізької області від 26.10.2021 р. відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Згідно з ч. 4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 11.10.2021 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі останній не надав суду відзив на позовну заяву, на адресу суду від відповідача повернулось поштове повідомлення про отримання судової повістки з доданими матеріалами позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 р.). Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та приходить до такого висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 СК України). Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Стаття 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що 28 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] \-ною було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділом державної реєстрації актів цивіль\-ного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області було зроблено відповідний актовий запис за № 345., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Після державної реєстрації шлюбу, позивач взяла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 4). Від цього шлюбу з Відповідачем дітей не мають. Як зазначає позивач, що спільне життя з [PERSON] не склалося через втрату почуття любові і поваги та взаєморозу\-міння в питаннях побуту і ведення домашнього господарства, з цього приводу за час спільного проживан\-ня в сім`ї відбувалися конфлікти та суперечки. Все це призвело до того, що з січня 2020 року фактичні шлюбні відносини припинилися і до теперішнього часу їх не підтримують, спільне господар\-ство не ведуть, проживають окремо та ніяких мір до відновлення сім`ї не приймають. Тому подальше спі\-льне проживання та збереження шлюбу з відповідачем [PERSON] не можливе та суперечить інтересам позивача. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є свідомим, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Згідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи надалі буде іменуватись цим прізвищем або відновити дошлюбне. З огляду на те, що відповідач у своїх позовних вимогах просить повернути прізвище на дошлюбне, у рішення має бути зазначено про вибір позивач після розірвання шлюбу. При поданні позову [PERSON] був сплачений судовий збір, що підтверджується платіжним дорученням, який в силу приписів ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 908 грн. 00 коп. На підставі ст. 24, 55, 56, 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved