Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 06.11.2020р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.11.2020р. справу було прийнято до провадження та призначено розгляд в загальному позовному провадженні в підготовче засідання (а.с. №28). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2021р. позовні вимоги було залишено без розгляду з підстав, які передбачені ч.5 ст. 223 ЦПК України (а.с. № 55). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.10.2021р. вищезазначена ухвала суду була скасована та справу направлено для продовження розгляду (а.с. № 77-79). Протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду від 18.10.2021р. головуючим по справі визначено суддю Ткаченко Н.В. (а.с. № 83-84). 08.11.2021р. позивачка подала суду заяву про залишення її позовних вимог без розгляду, втім, 30.11.2021р. відкликала цю заяву (а.с. № 87-88, 89-90). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що відповідач є її рідним братом. Квартира [ADDRESS] (раніше назва міста - м. Дніпропетровськ) 16.12.2005р. була приватизована на трьох осіб та належала на праві спільної сумісної власності позивачці, відповідачу та їх батькові - [PERSON] . В свій час, а саме 16.07.2013р. батько подарував їй свою 1/3 частини квартири, отже на сьогоднішній день спірна квартира належить на праві власності їм вдвох з відповідачем, втім, в різних частках (2/3 частини та 1/3 частина відповідно). Деякий час позивачка не проживала в квартирі, наразі має такий намір, у неї [INFO] народилася донька. Між тим, в них з братом є непорозуміння щодо порядку користуванням квартирою, а саме хто, в якій кімнаті буде проживати, просила виділити їй більшу кімнату, оскільки їй належить більша частина квартира та у неї є малолітня донька. Позивачка, посилаючись на ст. 150 ЖК України просила задовольнити позовні вимоги та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме : виділити у користування позивачки ізольовану житлову кімнату - 17,1 кв.м. та лоджію - 3,1 кв.м.; виділити у користування відповідача ізольовану житлову кімнату - 10,3 кв.м.; у спільному їх користуванні залишити: кухню, коридор, ванну кімнату/вбиральню (санвузол), вбудовану шафу. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору, витрати на правову допомогу, поштові витрати та витрати, пов`язані з прибуття до суду (а.с. № 3-8). Відповідач позовні вимоги не визнав. 03.02.2021р. в порядку ст. 178 ЦПК України подав відзив на позов (а.с. №40), де зазначив, що вони з сестрою в змозі цей конфлікт вирішити самі, сестра відмовляється від запропонованого ним варіанту. У зв`язку з викладеним, вважав не доречним розгляд позовних вимог. 21.01.2021р. відповідач в заяві до суду додатково зазначив, що він заперечує проти позову, оскільки при такому варіанті, в нього відсутній вихід на балкон. Крім того, відповідач вважає, що договір дарування від 16.07.2013р. підписано від батька представником, у якого не було повноважень (а.с. № 32). Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України було проведено 14.02.2022р. (а.с. № 101). Позивачка, а також її представник - адвокат Нестеченко Д.С. (діє за ордером від 21.01.2021р. - а.с. № 38), в підготовче засідання 14.02.2022р. та судове засідання 05.04.2022р. не з`явилися, про дату розгляду справи судом були повідомлені належним чином (а.с. № 94, 107, 109). Позивачка [PERSON] заявою від 10.02.2022р. підтримала позовні вимоги та просила справу розглядати за її відсутності (а.с. № 96-97) Відповідач [PERSON] в підготовче засідання 14.02.2022р. та судове засідання 05.04.2022р. не з`явився, про дати розгляду справи повідомлений належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, яке підтверджено копією паспорта та його заявою до суду від 15.03.2021р. (а.с. № 41, 51, 52), а також шляхом sms-інформування, обидва sms-повідомлення відповідачем отримані (а.с. № 92, 93, 95, 102, 108). Номер телефону, на який здійснювалося sms-інформування, зазначено в його заявах (а.с. № 32, 41). Крім того, про дату судового засідання відповідача було повідомлено шляхом розміщено оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. № 110). Отже, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про дати підготовчого засідання 14.02.2022р. та судового засідання 05.04.2022р. (ч.8, ч.11 ст. 128 ЦПК України). Про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надіслав. За вищезазначеного, з урахуванням заяви позивачки від 10.02.2022р. та неявки відповідача при належному повідомленні про дату судового засідання, розгляд справи 05.04.2022р. здійснювався у відповідності до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності обох сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Підстав для ухвалення заочного рішення у справі немає, оскільки відсутня сукупність умов, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме у справі наявний відзив відповідача від 03.02.2021р. та письмові заперечення від 21.01.2021р.(а.с. № 40, 32), яким буде дана належна оцінка поруч з іншими доказами. Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка та відповідач - є рідними сестрою та братом. Хоча у справі відсутні їх свідоцтва про народження та свідоцтво про реєстрацію шлюбу позивачки, під час якого вона змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », цих обставин відповідач не заперечував. Так, квартира [ADDRESS] (раніше назва міста - м. Дніпропетровськ) 16.12.2005р. була приватизована на трьох осіб та належала на праві спільної сумісної власності позивачці, відповідачу та їх батькові - [PERSON] (а.с. № 9). 03.07.2013р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (від імені якого за довіреністю від 17.04.2013р., яка була посвідчена приватним нотаріусом ДМНО Топоровським В.О. за реєстровим № 211, діяла донька [PERSON] , було укладено договір про поділ нерухомого майна, після якого кожному з трьох стало належати по 1/3 частині квартири [ADDRESS] (а.с. № 19). 16.07.2013р. батько [PERSON] подарував позивачці свою 1/3 частину квартири (а.с. № 17). Отже, станом на день розгляду справи судом спірна квартира належить на праві власності позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] , втім, в різних частках (2/3 частини - позивачці та 1/3 частина - відповідачу). Відповідно до технічного паспорту квартира [ADDRESS] (раніше назва міста - м. Дніпропетровськ) складається: з двох ізольованих житлових кімнат площею 10, 3 кв.м. та 17,1 кв.м., кухні, коридору, ванної кімнати/вбиральні (санвузлу), вбудованої шафу та лоджією - 3,1 кв.м. З технічного паспорту також вбачається, що лоджія знаходиться поруч з житловою кімнатою площею 17,1 кв.м. (а.с. № 22-25). З урахуванням тих обставин, що позивачці рішенням суду слід виділити у користування більшу кімнату житловою площею 17, 1 кв.м., а також лоджію - 3,1 кв.м., оскільки їй належить більша частина квартири [ADDRESS] (а.с. № 17), а також з огляду на те, що у позивачки є малолітня донька - [PERSON] , [INFO] (а.с. № 13, 14). Суд оцінює критично заперечення відповідача стосовно того, що вони з позивачкою в змозі вирішити цей спір самостійно. Ним сестрі було запропоновано варіант вирішення спору, від якого остання відмовляється, з огляду на те, що ні по тексту відзиву на позов від 03.02.2021р., ні по тексту письмових заперечень від 21.01.2021р., [PERSON] не зазначає, який такий варіант вирішення спору, ніж той, що заявлено позивачкою по тексту позову, існує між сторонами. Не підтвердила існування будь яких домовленостей і позивачка. Ті заперечення відповідача, які стосуються того, що при такому варіанті порядку користування житловим приміщенням, він буде позбавлений виходу на лоджію, суд відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду, які зазначені вище та виходячи з яких суд вважає саме запропонований варіант користування житловим приміщенням, вірним та таким, що відповідає дійсним обставинам. Суд також відхиляє ті заперечення [PERSON] , де він зазначає, що договір дарування від 16.07.2013р. було підписано від імені батька представником, у якого відсутні повноваження, оскільки з тексту договору дарування вбачається, що довіреність на ім`я [PERSON] була посвідчена 11.02.2013р. приватним нотаріусом ДМНО Топоровським В.О. за реєстровим № 72) (а.с. № 17). Заперечуючи проти позову саме з цих підстав, відповідач протягом року ніяких зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування (тощо) так і не заявив. Стосовно правових підстав пред`явленого позову, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Користування житловим приміщенням, яке належить громадянину на праві приватної власності,здійснюється у відповідності до положень ст. 150 ЖК України, на які саме і посилається позивачка по тексту позову. Цим положенням кореспондують норми, які закріплені статтею 383 ЦК України. Частина 1 статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що між сторонами у справі відсутня домовленість щодо порядку користування спірнім житловим приміщенням, яке належить їм на праві спільної часткової власності, а також вищевикладені обставини у справі та норми права, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позов задоволено в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. № 2). Стосовно інших витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України), які заявлені позивачкою по тексту позову, а саме витрати на правову допомогу з боку адвоката Нестеченка Д.С. (5 000грн.), поштові витрати (100грн.) та витрати, пов`язані з прибуття до суду (300 грн.), суд вважає, що відсутні підставі для відшкодування цих витрат позивачки за рахунок відповідача, оскільки жодного доказу понесення цих витрат позивачкою не надано. На підставі викладеного,

Outcome: approved