Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни, третя особа - [PERSON] про визнання незаконними та скасування нотаріальних дій, та просить суд визнати незаконними та скасувати нотаріальні дії, вчинені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолеттою Султанівною, щодо посвідчення Протоколу зборів засновників Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» № 11/11/2020 від 11.11.2020р.; визнати незаконними та скасувати нотаріальні дії, вчинені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолеттою Султанівною, щодо посвідчення нової редакції статуту Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» від 11.11.2020р., а також стягнути усі понесені судові витрати. Свої позовні вимоги вмотивовує ти, що 09.11.2020 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» № 09/11/2020-1. Того ж дня, між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» № 09/11/2020-2. 11.11.2020р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. посвідчено Протокол № 11/11/2020 зборів власників Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» та зареєстровано в реєстрі за № 10879, 10880, 10881. Вказані дії щодо посвідчення Протоколу вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки відповідач під час посвідчення нотаріальних дій допустив грубі порушення Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, внаслідок чого порушено його права. Відповідно до посвідченого нотаріусом Протоколу, [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] та [PERSON] , на зборах власників Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» прийняв рішення про відчуження часток довірителів у Статутному капіталі підприємства та подальший вихід останніх із його засновників. На зборах власників підприємства прийнято рішення про включенні [PERSON] до складу власників Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» у зв`язку із набуттям ним 100% статутного капіталу підприємства на підставі укладених договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі. Під час вчинення нотаріальних дій, нотаріус зобов`язаний був звернутися із відповідним офіційним запитом до Республіки Панама щодо підтвердження повноважень [PERSON]. діяти від імені та в інтересах засновників підприємства, проте відповідач не здійснила відповідних дій для підтвердження повноважень представника. Відповідні обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заключне слово, де він зазначив, що просить позов задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання слухання справи повідомлялися заздалегідь належним чином. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та відсутність заперечень відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 11.11.2020р. Омарова В.С. - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, засвідчила справжність підпису [PERSON] , [PERSON] , в особі представника за довіреностями [PERSON] , [PERSON] , які зроблено в її присутності. Відповідні підписи зроблені на Протоколі № 11/11/2020 зборів власників Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС». Окрім того, нотаріусом зазначено, що особу [PERSON] , [PERSON] , які підписали документ, встановлено їх дієздатність та перевірено повноваження. Зареєстровано в реєстрі за № 10879,10880,10881. (а.с. 8-9) 30.09.2019р. [PERSON] склав довіреність на ім`я [PERSON] , та визначив обсяг його повноважень. Зазначена довіреність була засвідчена державним нотаріусом Другого нотаріального округу Панами Лікдо Фабіан Е. Руіс С., з номером ліцензії: 8-421-583, 30.10.2019р. Термін дії довіреності три роки без права передоручення третім особам. А також зроблено відповідний переклад з іспанської мови на українську мову, апостиль, підпис перекладача засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. (а.с. 10-11,12-13) 30.09.2019р. [PERSON] склав довіреність на ім`я [PERSON] , та визначив обсяг його повноважень. Зазначена довіреність була засвідчена державним нотаріусом Другого нотаріального округу Панами Лікдо Фабіан Е. Руіс С., з номером ліцензії: 8-421-583, 30.10.2019р. Термін дії довіреності три роки без права передоручення третім особам. А також зроблено відповідний переклад з іспанської мови на українську мову, апостиль, підпис перекладача засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. (а.с. 10-11,12-13) За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Вирішуючи заявлені позовні вимоги по суті судом встановлено, що будь-якого порушення прав позивача відповідачем за заявленими позовними вимогами не встановлено. Частина 6, 7, 9 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень. Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. Дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей, за винятком довіреностей, які посвідчено або видано за кордоном компетентними органами іноземних держав, за умови їх легалізації уповноваженими органами. Без легалізації такі довіреності приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. У разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної або юридичної особи, від імені якої діє представник. Для використання довіреності в Україні, виданої за кордоном, необхідна її легалізація. 10 січня 2002 року Україна приєдналася до Гаазької Конвенції про скасування вимог легалізації іноземних офіційних документів (05.10.1961р.) і з цього часу процедура легалізації замінюється процедурою проставлення апостиля на офіційних документах. Таким чином, обов`язкова легалізація довіреності необхідна лише у випадку, якщо країна, в якій видано довіреність, не приєдналася до Гаазької конвенції 05.10.1961 року. Оскільки Республіка Панама є країною яка приєднана до вищезазначеної Конвенції, тому в даному випадку апостиль є достатнім для легалізації виданої спірної довіреності, та має юридичну силу у всіх інших державах, які приєдналися до цього міжнародного договору. Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що відповідачем були виконані вимоги діючого законодавства в частині перевірки чинності довіреності, та суду не надано доказів протилежного. Окрім того суд зазначає, що позивач був особисто присутнім під час складання оскаржуваних ним документів, особисто підписав відповідні документи, будь-яких сумнівів при цьому не висловлено з його боку. Судом також встановлено, що 11.11.2020р. Омарова В.С. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу засвідчила справжність підпису [PERSON] , які зроблено в її присутності. Відповідний підпис зроблений в статуті Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС», затвердженого Протоколом № 11/11/2020 зборів власників Приватного підприємства Фірма «АМН ТРАНС» від 11.11.2020р.. Окрім того, нотаріусом зазначено, що особу [PERSON] , який підписав документ, встановлено його дієздатність та перевірено повноваження. Зареєстровано в реєстрі за № 10882. (а.с. 25) Суд зазначає, що у разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності нотаріус має право а не обов`язок зробити запит до відповідної фізичної або юридичної особи, від імені якої діє представник. Зважаючи на все вищевикладене, суду не зрозуміло яким чином відповідач порушив права та інтереси позивача засвідчуючи його підпис на оскаржуваних ним документах. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Інші доводи учасників справи, які наведені у позові та відповідних письмових поясненнях, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Зважаючи на вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову, оскільки відповідач не порушував прав та інтересів позивача, а також позивачем в даному випадку вибрано належний спосіб захисту законних інтересів та суб`єктивних прав. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed