Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] 150 000,00 гривень в рахунок погашення боргу за розпискою від 07 серпня 2020 року. Вимоги обґрунтував тим, що у період з 01 лютого 2018 року по 01 жовтня 2020 року відповідач отримала від нього в борг готівкою, а також через використання його кредитної картки Приватбанку 150 000,00 гривень. На підтвердження отримання коштів відповідач надала особисту письмову розписку від 07 серпня 2020 року, оригінал якої знаходиться у нього. Незважаючи на досить тривале користування позикою, відповідач коштів йому не повернула та уникає від виконання зобов`язання. Його неодноразові звернення, у тому числі письмове, відповідач ігнорує, тому за захистом своїх прав вимушений звернутися до суду. Провадження в справі відкрито ухвалою від 29 грудня 2021 року, розгляд справи було постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та інформації з інтернет-сайту Укрпошти щодо відстеження рекомендованого поштового відправлення за трек-номером копію ухвали і примірник матеріалів позову 10 січня 2022 року вручено члену сім`ї відповідача, що у відповідності до ч.3 ст.130 ЦПК України вважається належним повідомленням відповідача про її право на вчинення процесуальної дії, зокрема, подання відзиву на позовну заяву. У строк, визначений судом в ухвалі від 29 грудня 2021 року з додатковим врахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2013 року № 958, відповідач відзиву на позов не подала. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Відповідно до змісту заявленого позову підставою його подання є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів в рахунок погашення боргу за розпискою. На підтвердження заявлених вимог позивач надав копію розписки, копії адресованої відповідачу письмової вимоги щодо повернення боргу та поштової квитанції про надіслання цієї вимоги рекомендованим листом. Із розписки вбачається, що вона умовно складається із двох частин: верхньої та нижньої. Відповідно до змісту верхньої частини розписки [PERSON] зобов`язалась сплатити 3 600,00 гривень до 10 серпня 2020 року [PERSON] . Під цим текстом міститься підпис та дата написання 07 серпня 2020 року. Нижня частина розписки, яка написана під підписом і датою верхньої частини розписки, містить текст такого змісту: "До кінця цього року 2020 обіцяю сплатити всю суму 150 000,00 гривень". Дата та підпис під цією частиною розписки відсутня. 09 лютого 2021 року представник позивача адвокат Білоус В.С. рекомендованим листом надіслав на адресу [PERSON] вимогу про необхідність повернення боргу в сумі 150 000,00 гривень упродовж 10 днів з дня отримання цього листа. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін, які є вільними в укладенні договору, і погоджені з ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17 виклав правовий висновок про те, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зі змісту наданої позивачем розписки вбачається, що ні верхня її частина, ні нижня, не містять відомостей щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у позику в сумі 150 000,00 гривень, тобто не підтверджує самого факту передачі позивачем та отримання відповідачем коштів у позику в такому розмірі. У розписці лише зазначено, що [PERSON] зобов`язалась сплатити кошти (за верхньою частиною розписки - 3600,00 гривень, за нижньою частиною - усю суму 150 000,00 гривень), а не повернути отриману у борг суму коштів. В розумінні ст.1046 ЦК України повернути - це те, що взяв (таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і якості). Поняття сплатити кошти за своєю правовою природою передбачає оплату певного товару, наданих послуг тощо. Крім цього, нижня частина розписки не містить відомостей про сторін зобов`язання, а саме, ким і кому висловлена обіцянка сплатити 150 000,00 гривень, а також не містить підпису автора її написання, що суперечить положенням ч.2 ст. 207, ст.1047 ЦК України, тому не може бути доказом укладення між сторонами договору позики у вигляді розписки. За таких обставин правова природа дослідженої у справі розписки аж ніяк не свідчить про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем у відповідності до ст.1046 ЦК України. Інших доказів на підтвердження існування між сторонами таких правовідносин позивач суду не надав. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено існування між ним і відповідачем правовідносин за договором позики, чим власне й мотивовано позов. Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю заявлених позовних вимог. У зв`язку із таким рішенням по суті спору понесені позивачем судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed