Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-27 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду з\~вищевказаним позовом,\~в обґрунтування\~якого зазначила,\~що у\~період 1993\~р.\~по 1996\~р.\~працювала в\~колгоспі імені\~Леніна Бодаквянської\~сільської ради\~Лохвицького (на\~теперішній час-\~Миргородського)\~району Полтавської\~області та\~була його\~членом.\~Станом на\~17.01.1996\~року,\~тобто на\~час складання\~списків,\~що додаються\~до Державного\~акту на\~право колективної\~власності на\~землю серії\~ПЛ №\~0005\~від 09.02.1996\~року [PERSON] \~проживала у\~с.\~Нижня Будаківка\~Лохвицького (на\~теперішній час-\~Миргородського)\~району Полтавської\~області.\~Вказане село\~знаходилося на\~території Бодаквянської\~сільської ради.\~При складанні\~списку громадян-членів\~колективного сільськогосподарського\~підприємства,\~сільськогосподарського кооперативу\~або товариства,\~що є\~додатком до\~Державного акту\~на право\~колективної власності\~на землю\~серії ПЛ\~№ 0005\~від 09.02.1996\~року,\~позивач була\~включена до\~даного списку\~за №\~80,\~що підтверджується\~інформаційним листом\~відділом у\~Лохвицькому районі\~Головного Управління\~держгеокадастру у\~Полтавській області\~№345/110-20\~від 29.07.2020\~року.\~Однак,\~сертифікат на\~право на\~земельну частку\~(пай)\~їй не\~був виданий.\~Згідно Розпорядження\~Голови Лохвицької\~районної державної\~адміністрації №\~353\~від 19.12.2005\~р.\~середній розмір\~земельної частки\~(паю)\~складає 3,85га,\~щопідтверджується інформаційним листом відділу № 4 управління у Миргородському районі Головного управління держгеокадастру у Полтавській області № 29-16-0.2014-903/14-21 від 06.12.2021 року. Враховуючи вище викладене, просить визнати за нею право на земельну частку (пай), розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах із земель розпайованого колективного колгоспу «Жовтень» (с. Нижня Будаківка Миргородського (бувшого Лохвицького) району Полтавської області. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 08.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 14). Ухвалою суду від 21.12.2021 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 21). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Кузьменко В.О. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Позивач [PERSON] через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує (а.с. 15). Представник відповідача- Заводської міської територіальної громади в особі Заводської міської ради Полтавської області на адресу суду надіслав відзив на позов, у якому просив прийняти рішення відповідно до вимог законодавства, зазначивши що Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Якщо трудові відносини осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Предметом даного спору є визнання за позивачем права на земельну частку (пай). Так, Конвенцією про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950р., ратифікованою законом від 17.07.97р. № 75/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 5 ст.\~55\~Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу). Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Способи захисту прав на земельні ділянки визначено Земельним кодексом України, зокрема, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав (ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України). Відповідно до ст.\~4\~Земельного кодексу\~України 1990\~року (далі - ЗК України 1990 року) землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність. У своєму рішенні від 07.04.2020р. у справі № 147/294/18 Верховний суд зазначив наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 2\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)»\~від 05\~червня 2003\~року №\~899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2\~Указу Президента\~України від\~08\~серпня 1995\~року №\~720/95\~«Про порядок\~паювання земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23\~ЗК України (в редакції 1993 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Судом встановлено, що [PERSON] згідно трудової книжки з 1993р. по 1996р. працювала в колгоспі «Жовтень» (а.с. 6). Згідно листа Головного Управління держгеокадастру у Полтавській області №345/110-20 від 29.07.2020 року [PERSON] числиться у списку громадян-членів колгоспу «Жовтень» [ADDRESS] , що додається до Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 0005 від 09.02.1996 року (а.с. 4). Розпорядженням Голови Лохвицької районної\~державної адміністрації\~№ 353\~від 19.12.2005\~р.\~середній розмір\~земельної частки\~(паю)\~складає 3,85га,\~щопідтверджується інформаційним листом відділу № 4 управління у Миргородському районі Головного управління держгеокадастру у Полтавській області № 29-16-0.2014-903/14-21 від 06.12.2021 року (а.с. 5). Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю, вона працювала в цьому підприємстві й була його членом. Відповідно ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, суд зазначає, що позивачем надано достатнього доказів, які вказують, що на час видачі КСП «Жовтень» Державного акту на право колективної власності на землю- [PERSON] була членом даного сільськогосподарського підприємства, станом на момент передачі державного акта про право колективної власності на землю КСП «Дружба». Відповідачем не надано належних та допустимих доказів про зворотне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України\~2003\~року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності зазначеним Кодексом. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75\~ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до положень статті 76\~ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтею 80\~ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було відомо про порушення своїх прав ще після звільнення з КСП «Жовтень», але остання про відновлення свого порушеного права не зверталася в установленому законом порядку, остаточно переконалася у 2020 році, а саме- коли через свого адвоката звернулася до Відділу у Лохвицькому районі Головного управління держгеокадасту у Полтавській області. Правовий аналіз змісту ст. 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Право на позов у [PERSON] виникло ще у 1996 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому суд у даній справі самостійно застосує наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншою стороною у справі. Обставини на які посилається позивач у підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а саме, що про порушення своїх прав [PERSON] дізналася лише у 2020 році, коли через свого адвоката звернулася до Відділу у Лохвицькому районі Головного управління держгеокадасту у Полтавській області, не є поважними, оскільки, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від її волі, які унеможливлювали її звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, остання не надала. Матеріали справи не містять відповідних обґрунтувань та доказів наявності об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які позбавляли її можливості звернутись із запитом до відповідного органу державної влади про встановлення дати отримання колективним сільськогосподарським підприємством «Жовтень» Державного акту на право колективної власності на землю в період з 1996 року по 2020 рік. Схожі висновки висловлені і у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №611/10/17 (провадження № 61-30708св18), від 21 січня 2020 року у справі № 567/814/18 (провадження № 61-4841св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61- 3107св20), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 13 листопада 2020 року у справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 24.11.2021 року у справі № 274/7508/20 (провадження № 61-16112св21), що свідчить про сталу судову практику у подібній категорії справ. Таким чином суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення її прав пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

Outcome: dismissed