Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до Одеської міської ради, посилаючись на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є він - [PERSON] , рідний син померлого, та [PERSON] , рідна мати померлого, які прийняли спадщину, оскільки на час смерті померлого проживали разом з ним. Крім того, він в установлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Зазначав, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадшина у вигляді 2/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину № 5-2170 від 29 серпня 1996 року. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є він - [PERSON] , рідний онук померлої, який прийняв спадщину, оскільки на час її смерті постійно проживав разом з нею та в установлений законом звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. При зверненні до приватного нотаріуса одеського міського нотаріального округу йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] та бабусі [PERSON] , оскільки в правовстановлюючому документі на спадкове майно є розбіжності у написанні прізвищ померлих, а також не зазначені їх частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , тому рекомендовано звернутися до суду. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати факт належності [PERSON] , як співвласниці на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 червня 1993 року на ім`я [PERSON] ; визнати факт належності [PERSON] , як співвласнику на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 червня 1993 року на ім`я [PERSON] ; визначити розмір часток співвласників у праві власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] рівними, а саме за [PERSON] - 1/3 частка, за [PERSON] - 1/3 частка; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 5/6 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано спадкові справи ( а.с. 33-34). Ухвалою суду від 18 січня 2022 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 119-120). Позивач та його представник, діючий за довіреністю від 07 вересня 2021 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі, та просили суд розглянути справу за їх відсутністю (а.с. 41,117,124). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся судом відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 123). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.6,106). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 червня 1993 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . (а.с.11). 09 серпня 1993 року право спільної сумісно власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (а.с.11 звор.). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] (а.с.17,71). [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яку успадкувала [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 серпня 1996 року (а.с.14). Зі змісту листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 18 травня 2020 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року згідно запису в реєстровій книзі 15пр на сторінці 87, р. №244 за [PERSON] зареєстровано право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 червня 1993 року; згідно запису в реєстровій книзі 195 пр на сторінці 14, р. №244 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 червня 1993 року (а.с.74). Встановлено, що позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] та рідним онуком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.). При житті [PERSON] , [INFO] склав заповіт, яким все своє майно заповідав сину [PERSON] , [INFO] (а.с.57). [INFO] [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7). Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 14 червня 1993 року (а.с.11). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] , рідний син померлого, та [PERSON] , рідна мати померлого, які прийняли спадщину, оскільки на час смерті померлого проживали разом з ним, що підтверджується довідками про зняття з реєстрації місця проживання особи від 13 серпня 2019 року та від 05 листопада 2019 року (а.с.9,10). Крім того, позивач [PERSON] також прийняв спадщину, шляхом звернення в установлений законом строк, а саме 21 серпня 2019 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипіковій Ю.А. із заявою про прийняття спадщини ( а.с. 49). На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу була заведена спадкова справа №11/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , але у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , позивачу було відмовлено, оскільки в правовстановлюючому документі є розбіжності у написанні прізвища померлого, а також не зазначена його частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] , тому рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується листом від 26 листопада 2020 року(а.с.78). Встановлено, що при житті [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповідала [PERSON] ,який помер [INFO] (а.с.111). [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадшина у вигляді 5/6 частини квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 червня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину № 5-2170 від 29 серпня 1996 року (а.с.11,14). Крім того, [PERSON] прийняла спадщину у вигляді 1/6 частини квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності її сину [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її діти [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 106). Встановлено, що [PERSON] відмовився від спадщини після смерті матері, що підтверджується його заявою від 29 січня 2020 року (а.с.83). Оскільки [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , тобто до смерті [PERSON] , то спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] , рідний онук померлої, який прийняв спадщину, оскільки на час смерті [PERSON] постійно проживав разом з нею та в установлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу була заведена спадкова справа №19/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] , але у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , позивачу було відмовлено, оскільки в правовстановлюючому документі є розбіжності у написанні прізвища померлого, а також не зазначена його частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] , тому рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується листом від 04 серпня 2021 року (а.с.16,110) Факт постійного проживання позивача з померлими [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію (а.с.17). Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] , складається з трьох кімнат, площею 18,2 кв.м.,10,7 кв.м.,9.3 кв.м., кухні, площею 6,7 кв.м., ванної кімнати, площею 2,0 кв.м., коридору, площею 7,3 кв.м., вбіральні, площею 1,1 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,6 кв.м., балкону, площею 0,7 кв.м., лоджії, площею 1,4 кв.м., загальною площею 58,0 кв.м., у тому числі житловою площею 38,2 кв.м. (а.с.13 ). Відповідно до довідки ринкова вартість квартири [ADDRESS] , складає 847148,00 грн. (а.с. 27-28). Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] який помер [INFO] належала на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] , а [PERSON] на час смерті належала 5/6 частиниквартири [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, площею 18,2 кв.м.,10,7 кв.м.,9.3 кв.м., кухні, площею 6,7 кв.м., ванної кімнати, площею 2,0 кв.м., коридору, площею 7,3 кв.м., вбіральні, площею 1,1 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,6 кв.м., балкону, площею 0,7 кв.м., лоджії, площею 1,4 кв.м., загальною площею 58,0 кв.м., у тому числі житловою площею 38,2 кв.м. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] позивач прийняв спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на час смерті [INFO] належала на праві власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] , а [PERSON] на час смерті [INFO] належала 5/6 частиниквартири [ADDRESS] . Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У пункті 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки при житті померлі своє право власності на частки в праві власності на квартиру [ADDRESS] . Відомості про належність спадкодавцям частки в праві власності на квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі відсутні. Відповідно до ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже, право на проведення державної реєстрації свого права власності на квартиру [ADDRESS] , має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, тому після її смерті спадкоємець не має можливості зареєструвати її поновлене право власності в Державному реєстрі. Відсутність державної реєстрації права власності померлих [PERSON] та [PERSON] на вищевказане майно, позбавляє позивача, як спадкоємця можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька та бабусі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до вимог ч. 9 п. 1 ст. 27 Закону України №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 18 Закону України №1952-IV встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Пунктом 66 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Статтею 26 Закону України №1952-IV визначено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 4980,00 грн., що сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду ( а.с. 1).

Outcome: approved