Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася в суд з позовом до акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», відповідач) про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги, обґрунтовувала тим, що 20 червня 2020 року отримала копію наказу від 14 травня 2020 року № 14-к, відповідно до якого її було звільнено з посади заступника голови правління з 14 травня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень, згідно пункту 5 статті 41 КЗпП України. Вважає, що оскільки її було звільнено на підставі зазначеного пункту у зв`язку з припиненням повноважень, то вона має право на виплату вихідної допомоги. Зазначає, що таку вихідну допомогу їй виплачено, не було, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь 378 044 грн 10 коп. вихідної допомоги, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 травня 2020 року по день винесення судового рішення. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання 16 листопада 2021 року. 16 листопада 2021 року в судове засідання учасники справи не прибули, від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про проведення підготовчого засіданні за його відсутності. 18 листопада 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та надання строку для подачі відзиву. 19 листопада 2021 року до суду надійшов відзив, в якому представником відповідача зазначалось про те, що наказом Фонду держаного майна України від 19 березня 2020 року № 513 «Щодо правління акціонерного товариства «ОГХК» та у відповідності до ст. 49 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. 11 Закону Україну «Про управління об`єктами державної власності», ст. 5 Закону України «Про Фонд Державного майна України», Статуту АТ «ОГХК» було припинено повноваження [PERSON] - заступника голови правління АТ «ОГХК» та прийнято рішення розірвати укладений контракт від 19 вересня 2017року №30. На виконання наказу Фонду держаного майна України від 19 березня 2020 № 513 було видано наказ АТ «ОГХК» від 14 травня 2020 №14-к «Про звільнення [PERSON] » з посади заступника голови правління з 14 травня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень згідно п. 5 ст. 41 КЗпП України. Крім того, АТ «ОГХК» 3 квітня 2020 було видано наказ № 49 «Про виплату вихідної допомоги [PERSON] », у якому вказано бухгалтерії виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до п. 4.5 Контракту. Згідно з платіжним дорученням від 6 квітня 2020 № 5479 на рахунок [PERSON] було перераховано 158 907 грн, в тому числі 136 206 грн. вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, про що свідчить надана до відзиву довідка. Оскільки з відповідно до Наказу від 14 травня 2020 №14-к «Про звільнення [PERSON] » головним бухгалтером АТ «ОГХК» проведено усі остаточні розрахунки з [PERSON] у строки, визначені законодавством, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 24 листопада 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, зазначав, що вихідна допомога відповідно до п. 4.5 контракту та вихідна допомога відповідно до ст. 44 КЗпП України є різними видами вихідної допомоги, перша виплачується за дострокове припинення цивільно-правового договору, укладеного у формі контракту від 19 вересня 2017 року і передбачена умовами цього контракту, а друга виплачується за припинення трудового договору, тобто при звільненні працівника з ініціативи роботодавця в окремих випадках та на умовах, визначених КЗпП України. 6 грудня 2021 року від т.в.о. голови правління АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» Перелигіна Є. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому він зазначав про те, що контрактом від 19 вересня 2017 року врегульовано права та обов`язки [PERSON] , як члена виконавчого органу АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» зазначення в самому тексті контакту, що він є цивільно-правовим, не робить його таким за правовою природою, вказаним контрактом врегульовано процес праці позивача на товаристві, [PERSON] перебувала у штаті товариства, підпорядковувалась Правилам внутрішнього трудового розпорядку, припинення повноважень позивача як члена виконавчого органу за рішенням загальних зборів товариства, розірвання контракту та оформлення звільнення 14 травня 2020 року є нерозривно пов`язані події, яким оформлено припинення співпраці між сторонами. Товариство виконали встановлені гарантії та виплатило вихідну допомогу, що встановлена у ст. 44 КЗпП України і була також передбачена контрактом від 19 вересня 2017 року № 30, виплати двічі вихідної допомоги чинним законодавством не передбачено. 10 січня 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 12 січня 2022 року, оскільки вона як представник бере участь у іншій справі. 12 січня 2022 року до суду прибув представник позивача Гопкало В.В., проти відкладення розгляду справи з тим підстав, що зазначав у клопотанні представник відповідача, заперечував. Суд визнав причини відсутності представника неповажними та продовжив підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її розгляд по суті на 22 лютого 2022 року. 22 лютого 2022 року до суду прибув представник позивача Гопкало В.В., позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити з підстав, викладених у відзиві і запереченнях у відповіді на відзив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15 листопада 2016 року ДП «ОГХК» з 8 грудня 2016 року перетворено на ПАТ «ОГХК». Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 6 грудня 2016 року № 2035 затверджено склад правління ПАТ «ОГХК», згідно якого [PERSON] включена до складу членів правління як заступник голови правління ПАТ «ОГХК». Наказом ПАТ «ОГХК» від 8 грудня 2016 року № 3-к [PERSON] , заступника генерального директора з охорони праці ДП «ОГХК», переведено на посаду заступника голови правління ДП «ОГХК» з 8 грудня 2016 року. Підставою є заява [PERSON] від 8 грудня 2016 року, штатний розпис ДП «ОГХК», наказ Мінекономрозвитку України № 1913 від 15 листопада 2016 року, наказ Мінекономрозвитку № 2035 від 6 грудня 2016 року. 19 вересня 2017 року між [PERSON] та Мінекономрозвитку України, яке є вищим органом ПАТ «ОГХК», укладений контракт № 30, відповідно до умов якого позивач зобов`язувалася безпосередньо та через правління товариства здійснювати управління поточною діяльністю товариства в межах компетенції правління товариства включно до 20 вересня 2020 року. Відповідно до п. 4.5 контракту передбачено, що у разі припинення цього контракту з підстав, що передбачені підпунктом 4.4.3.1 пункту 4.4. заступнику голови правління виплачується вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Наказом Мінекономрозвитку України від 22 грудня 2018 року № 1955 змінено тип ПАТ «ОГХК» на АТ «ОГХК». Наказом Мінекономрозвитку України від 9 жовтня 2019 року № 187 функцію управління пакетом акцій АТ «ОГХК» було передано Фонду державного майна України. Відповідно до наказу ФДМ України від 19 березня 2020 року № 513 повноваження [PERSON] - заступника голови правління товариства припинені, а укладений з позивачкою контракт від 19 вересня 2017 року № 30 розірвано. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Наказом від 14 травня 2020 року № 14-к [PERSON] звільнено з посади заступника голови правління з 14 травня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень, згідно пункту 5 статті 41 КЗпП України. Зі змісту наказу АТ «ОГХК» від 3 квітня 2020 року № 49 «Про виплату вихідної допомоги [PERSON] », вбачається, що бухгалтерію зобов`язано виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до п. 4.5 Контракту. Відповідно до довідки про нарахований дохід від 12 листопада 2021 року № 12-11/2021 сума вихідної допомоги 136 206 грн та винагорода у сумі 22 701 грн (загальна сума 158907 грн була виплачена [PERSON] 6 квітня 2020 року, платіжне доручення № 5479. Згідно з платіжним дорученням від 6 квітня 2020 року № 5479 на рахунок [PERSON] було перераховано 158 907 грн, в тому числі 136 206 грн вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Обґрунтовуючи позовні вимоги про виплату вихідної допомоги позивач посилалась на ст. 44 КЗпП України та просила її стягнути у зв`язку з тим, що позивача було звільнено на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказував що, контракт за своєю правовою природою не є цивільно-правовою угодою, гарантія встановлена у ст. 44 КЗпП України була передбачена і контрактом, відповідачем здійснено виплату вихідної допомоги, підстави її виплачувати повторно відсутні. Згідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання кінцевих результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється. Отже основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності; за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності, гарантії та компенсації передбачені для працівника, а також обов`язки роботодавця залишаються за його межами. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується Правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, виконавець не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] 8 грудня 2016 року позивач з посади заступника генерального директора з охорони праці, на яку вона була призначена 7 вересня 2016 року, була переведена на посаду заступника голови правління. Саме факт переведення позивача на нову посаду, а не прийняття її на роботу вказує на те, що жодної цивільно-правової угоди із [PERSON] не укладалось. Припинення повноважень позивача як члена виконавчого органу товариства за рішення загальних зборів товариства, розірвання контракту, який за своєю природою є трудовим договором та видача наказу від 14 травня 2020 року про звільнення нерозривно пов`язані між собою. Крім того, зміст самого наказу «Про звільнення [PERSON] » від 14 травня 2020 року свідчить про те, що звільнення відбулося на підставі КЗпП України, а не у зв`язку з розірванням цивільно-правової угоди. Таким чином, враховуючи ту обставину, що [PERSON] було виплачено вихідну допомогу у квітні 2020 року, що підтверджується наданими відповідачами доказами, а, отже, роботодавець виконав вимоги трудового законодавства, зокрема пункту 5 частини першої статті 41КЗпП України, тому суд не вбачає передбачених законом підстав для повторного стягнення вихідної допомоги. Щодо розміру вихідної допомоги, то суд не вважає що встановлення її розміру є предметом вказаного спору, оскільки при зверненні до суду позивач взагалі замовчував факт її виплати, лише у відповіді на відзив вказував про невірний її розрахунок. Підстави звернення позивача до суду були іншими, тому предметом дослідження у цій справі вказані обставини бути не можуть. Оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними вимогами, то суд дійшов висновку про відмову у позові і в частині. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed