Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому уточнивши свої вимоги, просить суд надати дозвіл на оформлення документів та тимчасовий виїзд неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] , без письмової згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , за межі державного кордону України, а саме: до країн Європейського Союзу, Туреччини, Єгипту, на період з 25 травня 2022 року по 01 вересня 2022 року. На обґрунтування позову зазначено, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01.03.2003 року по 31.08.2020 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31.08.2020 року. Від шлюбу вони мають двох дітей - повнолітню [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Разом з дітьми вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте відповідач створив тяжкі умови для проживання у будинку у зв`язку з чим вона з дітьми була вимушена переїхати проживати до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що вона отримувала мінімальну заробітку плату та те, що відповідач матеріально не надавав допомоги на утримання дітей, вона була вимушена переїхати та працевлаштуватись до Італії у м. Монтекальво-Ірпіно. Діти залишились проживати разом з її батьками, вона постійно надсилала коши на утримання дітей. З дітьми вона постійно спілкується, матеріально їх утримує, турбується про їхнє здоров`я, якість навчання. Відповідач життям дітей не цікавиться, байдужий до їх проблем. 01.07.2021 року дочка [PERSON] досягла повноліття та отримала можливість самостійно вирішувати питання щодо свого виїзду за межі України. Для розширення світогляду та оздоровлення сина - [PERSON] , повернувшись до України 27.07.2021 року, вона вирішила домовитись з відповідачем щодо надання ним дозволу на виїзд сина за кордон, але відповідач відмовив. З урахуванням інтересів сина, звернулась до суду із вказаним позовом. 27.09.2021 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01.03.2003 року по 31.08.2020 року, що підтверджується копією заочного рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31.08.2020 року (а.с. 19). Від шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 18). Відповідач, згідно судового наказу, виданого Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02.08.2017 року (а.с. 21), повинен сплачувати на користь позивача аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання неповнолітніх дітей - доньки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з дня звернення до суду, тобто з 01 серпня 2017 року до досягнення дітьми повноліття. Позивач зверталася до відповідача з приводу надання ним дозволу на виїзд їхнього сина [PERSON] до країн Європейського Союзу, Туреччини та Єгипту з метою ознайомлення дитини з іншими країнами світу, повноцінного відпочинку, розширення його світогляду, а також для покращення стану здоров`я сина і його духовного та морального розвитку, що направлено на забезпечення інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Однак відповідач відмовив у наданні дозволу на виїзд сина за кордон без супроводу батька. Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 8, 9, 10 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 ст.157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно із ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписами ч. 1 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п.п. 2 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу положень вказаних нормативно-правових актів, слід зробити висновок, що законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон. За відсутності нотаріально посвідченої згоди другого із батьків, вирішення питання про надання згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон належить зокрема і до компетенції суду. Тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). При вирішенні даної справи, суд виходить насамперед із забезпечення найкращих інтересів дитини, які мають першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру можуть перевищувати інтереси батьків. При вирішенні справи суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17, яким зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення уточнених позовних вимог, враховуючи забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved