Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

14.01.2022 в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду адвокат Казанцева Р.Р. з позовом до Міжгірської державної нотаріальної контори про скасування обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним № 3805882, зареєстрованому 29.09.2006 року Міжгірською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення виданого Міжгірським відділенням Ощадбанку 15.12.1991 року та виключити таку заборону з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Заявлений позов обгрунтовано так. Позивач є власником 1/2 частини вищевказаного житлового будинку. [PERSON] є власником іншої 1/2 частини вказаного житлового будинку. Право власності на цей будинок позивач та гр. [PERSON] набули на підставі Свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 9495, та 9494, яке видане 13.12.2021 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І.. Зазначений будинок належав батьку позивача та третьої особи [PERSON] , який помер [INFO] . В процесі видачі свідоцтв про право на спадщину за законом приватним нотаріусом виявлено заборону (архівний запис) на належний [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровану Міжгірською держнотконторою 29.09.2006 за № 3805882 на підставі повідомлення Міжгірського відділення Ощадбанку від 15.12.1991 року (архівний номер: 21, архівна дата 15.12.1991, дата виникнення 15.12.1991 року), відомості про яку містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позивач вважає вказану заборону на відчуження незаконною та такою, що порушує права спадкоємця на вільне володіння і розпорядження майном, вона є неактуальною, оскільки померлий [PERSON] не мав жодних боргових зобов`язань перед Міжгірським відділенням "Ощадбанку". Відповідно до листа Закарпатського облуправління АТ "Ощадбанк" наданого представнику позивача, станом на 22.12.2021 року по клієнту [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) відсутня інформація в АТ "Ощадбанк". Позивач вважає, що вказану заборону на вищевказане нерухоме майно могло бути помилково зареєстровано відповідачем 29.09.2006 на підставі повідомлення Міжгірського відділення Ощадбанку від 15.12.1991, у зв`язку з перенумерацією будинків на території Синевирської сільської ради проведеної з 1991-1995 р.р. Оскільки, згідно відповіді Синевирської с/ради наданої на запит адвоката, у відповідності до перенумерації будинків на території Синевирської с/ради проведеної з 1991-1995 р.р. в с.Синевир колишній номер житлового будинку [ADDRESS] змінений на сьогодні діючий номер будинку [ADDRESS] . Згідно погосподарської книги № 8 за 1991-1995 роки головою дворогосподарства за адресою: [ADDRESS] (колишній номер будинку у 1991 році був [ADDRESS]) була [PERSON] , 1915 р.н., яка померла в 1995 році. В 1991 році гр. [PERSON] (значиться власником будинку [ADDRESS] згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) проживав та був зареєстрований за адресою: с.Синевир ( [ADDRESS] - колишній номер будинку до перенумерації). На даний час номер будинку в с.Синевир дійсний під номером [ADDRESS], а до перенумерації був [ADDRESS]. За цих підстав позивач вважає, що фактично заборону накладено не на майно, що прийнято позивачем у спадок після смерті батька, а на поштову адресу: [ADDRESS] , яка змінювалася протягом 1991-1995 років із одночасною зміною власників вказаної адреси. За наведених вище обставин, сторона позивача покликається на ст.ст. 73, 74 ЗУ "Про нотаріат", Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст.ст.27, 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяженнь" та просить суд скасувати обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно належне позивачу та [PERSON] . Відповідач державний нотаріус Міжгірської держнотконтори Дунаєва О.І. подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить замінити неналежного відповідача, виключити Міжгірську державну нотаріальну контору як відповідача по справі з огляду на таке. Згідно Постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Нотаріус є особою, якій державою надано повноваження по посвідченню прав фактів, що мають юридичне значення, та вчиненню інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріус не є учасником цивільних правовіднисин між сторонами правочину та порушником прав, що виникають із цих відносин. За цих підстав державний нотаріус вказав, що в справі відсутня її процесуальна зацікавленість в предметі спору. В судовому засіданні сторона позивача адвокат Казанцева Р.Р. заявлений позов в інтересах [PERSON] підтримала. Просить задоволити позов [PERSON] , додатково пояснила, що відповідачем за позовом [PERSON] має бути саме Міжгірська державна нотаріальна контора, бо саме нотаріусом Міжгірської держнотконтори внесено інформацію про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Тому не бажає залучати в справу в якості співвідповідача Закарпатське облуправління АТ "Ощадбанк", та інших осіб. Третя особа без самостійних вимог гр. [PERSON] подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечень з приводу заявленого позову не має. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію сторони позивача, та оцінивши письмову позицію сторони відповідача, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] , прийняли спадщину за померлим батьком в рівних частках по 1/2 кожний, та на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом виданими 13.12.2021 (№9495, № 9494) приватного нотаріуса Чіжмарь С.І. зареєстрували на своє ім`я право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 172,72 кв.м., житлова площа 66,68 кв.м., розмір частки кожного - 1/2, вид спільної власності - спільна часткова. З Інформації з Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (№ 294537274 від 13.01.2022) на житловий будинок під реєстраційним [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , накладено заборону (арешт), реєстраційний номер обтяження - 3805882, зареєстрований 29.09.2006 Міжгірською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення від 15.12.1991 Міжгірського відділення Ощадбанку. Згідно Листа-повідомлення начальника філії - Закарпатське облуправління АТ "Ощадбанк" станом на 22.12.2021 по клієнту [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) відсутня інформація в АТ "Ощадбанк". З інформації виконавчого комітету Синевирської с/ради Хустського району Закарпатської області від 11.01.2022 вбачається, що на території Синевирської сільської ради проводилась перенумерація будинків з 1991-1995 р.р., внаслідок чого колишній номер житлового будинку [ADDRESS] змінений на сьогодні діючий номер будинку [ADDRESS] . Згідно погосподарської книги № 8 за 1991-1995 роки головою дворогосподарства за адресою: [ADDRESS] (колишній номер будинку у 1991 році був [ADDRESS]) була [PERSON] , 1915 р.н., яка померла 1995 року. В 1991 році гр. [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - колишній номер будинку до перенумерації, яка відбулася до 2000 року. Згідно цієї ж інформації на даний час номер будинку в [ADDRESS], до перенумерації був [ADDRESS]. За адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , 1968 р.н., та [PERSON] , 1993 р.н. Отже, з аналізу вищенаведеного вбачається, що в 1991 році житловий будинок в [ADDRESS] належав і в такому проживав громадянин [PERSON] . В період з 1991-1995 року цей будинок було перенумеровано на [ADDRESS], та в 2000 році на [ADDRESS], який є діючим і станом на час розгляду справи. Перенумерацію будинків проводилася органом місцевого самоврядування - Синевирською сільською радою Хустського району Закарпатської області. Доказів того, що гр. [PERSON] в 1991 році не мав боргових зобов`язань перед АТ "ОщадБанк", і що належне йому майно на праві приватної власності - житловий будинок в [ADDRESS] (колишній номер будинку [ADDRESS]), не було іпотечним майном, позивачем суду не подано. Також позивачем не залучено у справу в якост третіх осіб або в якості відповідачів громадянина [PERSON] , Синевирську сільську раду Хустського району Закарпатської області та АТ "Ощадбанк". Відповідачем за позовними вимогами позивач вказав Міжгірську державну нотаріальну контору Закарпатської області. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною (ст. 48 ЦПК). Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією. Отже, Міжгірська державна нотаріальна контора не є належним відповідачем у даній справі, оскільки нотаріус не відноситься до суб`єктів матеріальних відносин, які лежать в основі вчинення нотаріальних дій. Така ж позиція висловлена в ухвалі Колегії суддів Судової палати по цивільним справам Верховного Суду України від 05.12.2007 р. у справі № 6- 16344св07, де зазначено, що при розгляді справ, котрі стосуються оскарження прав і обов`язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій (окрім справ за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні), нотаріуси не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість в результатах розгляду справи судом і реалізації прийнятого по ньому рішення Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх необґрунтованість, безпідставність та пред`явлення позову до неналежного відповідача. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed