Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути із ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» заборговану заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за 7 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 17100 грн. 87 коп. без урахування ПДФО і військового збору, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.09.2021 р. по день прийняття рішення суду у справі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ДП «ЛДЗ«ЛОРТА» та 20 вересня 2021 року звільнена з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з посади охоронника третього розряду відділу охорони (597). Однак, у день звільнення роботодавець не виплатив усіх належних їй сум, а саме: нарахованої заробітної плати за період з червня по вересень 2021 року, вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України, компенсації за невикористані дні відпустки, які просить стягнути на її користь. У результаті невчасного розрахунку при звільненні у позивача виникло право на отримання середнього заробітку. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.02.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, яку отримав 21.02.2022 року, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, поважних причин такого суду не повідомив. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» та 20 вересня 2021 року звільнена за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з посади охоронника 3 розряду (код КП 5169) відділу охорони (597) /наказ № 239к від 20 вересня 2021 року/, що стверджується копією трудової книжки /а.с.7-10/. Згідно довідки №99 виданої ДП ЛДЗ «ЛОРТА» [PERSON] , заборгована заробітна плата становить: за червень - 4828,06 грн., за липень - 817,92 грн., за серпень - 2231,27 грн. і розрахункові за вересень - 9223,73 грн. Загальна сума - 17100,87 грн. /а.с.11/, що також підтверджується і розрахунковими листками, виданими ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» /а.с.12/. Згідно поточної виписки за контрактом з банківського рахунку [PERSON] вбачається, що зарахування заробітної плати за період з червня по вересень 2021 року не було. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відтак, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі є підставною. Згідно наказу № 239к від 20.09.2021 року «Про звільнення [PERSON] » наказано звільнити позивача 20.09.2021 року відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України та виплатити позивачу компенсацію за 7 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України /а.с.14/. Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до розрахункового листка, виданого ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», за вересень 2021 року [PERSON] було нараховано компенсацію за невикористані відпуски та вихідну допомогу при звільненні /а.с.12/. Із поточної виписки за контрактом з банківського рахунку [PERSON] за період з 01 травня 2021 року по 20 січня 2022 року вбачається, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», серед іншого, не виплатив вихідну допомогу та компенсацію за невикористані щорічні відпуски. Відтак, і позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача вихідної допомоги та компенсації за невикористані щорічні відпуски є підставними. ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» не надало суду заперечення позовних вимог, а також жодних доказів на спростування поданого позивачем розрахунку належних до виплати сум заборгованості. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення заборгованої заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за 7 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у загальному розмірі 17100,87 грн. без ПДФО і ВЗ підставні та підлягають задоволенню. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно довідки №99, виданої ДП ЛДЗ «ЛОРТА» [PERSON] , середньоденна заробітна плата без урахування податків та зборів становить 259,50 грн. (ПДФО та військовий збір) Як вбачається із поданого позивачем розрахунку середнього заробітку станом на 14.02.2022 року, який не спростовано відповідачем, розмір такого становить 26209,50 грн. (без ПДФО і ВЗ) та розрахований за формулою: 259,50 грн. (середньоденна заробітна плата) х 101(кількість робочих днів за період з 21.09.2021 р. по 14.02.2022 р.) Згідно відомостей із Листа №47-03/520 від 12.08.2021 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» кількість робочих днів за період з 15.02.2022 року по 06.04.2022 року /день ухвалення рішення суду/ складає 36 днів, середній заробіток за вказаний період складає 9342 грн. /259,50 грн. х 36 днів/ Таким чином, на день ухвалення рішення фактична заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед [PERSON] становить 35 551 грн. 50 коп. Разом з тим, з урахуванням висновків Великої палати Верховного суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку у сумі 15 000 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Згідно п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підставні, відповідачем заперечень не подано, а тому, враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1, п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, із відповідача слід стягнути на користь держави 418 гривень 72 копійки судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку. Крім цього, із відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: partial