Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову, [PERSON] зазначав, що 15 квітня 2020 року приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. вчинив виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі №7556 про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (далі - ТОВ «Фінфорс») заборгованості в сумі 9606,80 грн. Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. 24 червня 2020 року відкрила виконавче провадження № 62418903 щодо стягнення з позивача вказаної заборгованості, відповідно до якого постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 20 % із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника. 05 жовтня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Рост» (далі - ТОВ «Рост») на розрахунковий рахунок Дорошкевич В.Л. були перераховані кошти як погашення заборгованості у виконавчому провадженні № 62418903. 05 жовтня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. вчинення виконавчих дій у вказаному виконавчому провадженні зупинене та в подальшому закрито. Оскільки виконавчий напис був вчинений з порушенням ст. 88 Закону України «Про нотаріат» позивач подав позов до Печерського районного суду м. Києва про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. та зареєстрований в реєстрі №7556 визнано таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, з позивача на користь відповідача було незаконно стягнуто кошти в сумі 6500 грн. 23 жовтня 2021 року позивач надіслав відповідачу досудову вимогу (претензію) про повернення безпідставно отриманих коштів протягом 7 днів, однак відповідач кошти не повернув. Таким чином, належне позивачу майно безпідставно утримується відповідачем у своєму незаконному користуванні, чим порушені майнові права позивача щодо розпорядження власністю. На підставі викладеного позивач просив, стягнути з ТОВ «Фінфорс» безпідставно отримані кошти в сумі 6500 грн, інфляційні втрати за період з 05 жовтня 2020 року до 12 листопада 2021 року в сумі 780 грн та 215,71 грн як три проценти річних, судовий збір в сумі 908 грн та 20 000 грн витрат на професійну правову допомогу. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що 27 січня 2018 року [PERSON] та товариство з обмеженою відповідальністю «СС Лоун» (далі - ТОВ «СС Лоун») уклали договір про надання коштів у позику № 186700-А в сумі 7000 грн. 25 червня 2019 року ТОВ «СС Лоун» та ТОВ «Фінфорс» уклали договір факторингу, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за договором 27 січня 2018 року № 186700-А. 15 квітня 2020 року приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. вчинив виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі №7556 про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (далі - ТОВ «Фінфорс») заборгованості в сумі 9606,80 грн. Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. 24 червня 2020 року відкрила виконавче провадження № 62418903 про стягнення з позивача вказаної заборгованості, відповідно до якого постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 20 % із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києві від 07 квітня 2021 року виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. та зареєстрований в реєстрі №7556 визнано таким, що не підлягає виконанню. 05 жовтня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. вчинення виконавчих дій у вказаному виконавчому провадженні зупинене. 23 вересня 2021 року адвокат Мамчик Д.О. в інтересах [PERSON] звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. про закінчення виконавчого провадження, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників та повернення безпідставно отриманих коштів. 12 жовтня 2021 року приватний виконавець Дорошкевич В.Л. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження № 62418903 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі скасуванням або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. 21 жовтня 2021 року приватний виконавець Дорошкевич В.Л. надала відповідь про те, що за час відкритого виконавчого провадження з [PERSON] було стягнуто 6500 грн заборгованості за виконавчим документом, 1000 грн - витрат виконавчого провадження, 650 грн основної винагороди приватного виконавця. Грошові кошти в сумі 650 грн згідно з платіжним дорученням від 19 жовтня 2021 року № 14046 були перераховані на рахунок [PERSON] 23 жовтня 2021 року адвокат Мамчик Д.О. в інтересах [PERSON] звернувся до ТОВ «Фінфорс» із досудовою вимогою (претензією) в якій просив повернути позивачу безпідставно отримані кошти в сумі 6500 грн протягом 7 днів з дня отримання вимоги. 03 листопада 2021 року ТОВ «Фінфорс» отримало вказану вимогу та надало адвокату Мамчику Д.О. відповідь про те, що Товариство не отримувало без правової підстави коштів від позивача. При цьому, кошти в сумі 6500 грн було отримано від позивача в межах виконавчого провадження № 62418903, що є частиною заборгованості, які підлягає стягненню з позивача в сумі 9606,80 грн. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: - повернення виконаного за недійсним правочином; - витребування майна власником із чужого незаконного володіння; - повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; - відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем ТОВ «Фінфорс» був виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7556 від 15 квітня 2020 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому відпала сама підстава для набуття та утримання відповідачем коштів у сумі 6500 грн, стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № 62418903. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних, то в даному випадку відсутні підстави для застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених частиною 2 статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 787,23 грн пропорційно задоволеним позовним вимогам. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Так, звертаючись до суду із позовом та подаючи докази оплати позивачем витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача надав договір від 14 лютого 2020 року №1402/20 про надання правової допомоги, укладений між позивачем та адвокатським бюро «Дмитра Мамчика», додаткову угоду №4 до договору від 14 лютого 2020 року №1402/20 з визначеним обсягом робіт та вартістю наданих послуг в сумі 20 000 грн, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 12 листопада 2021 року до договору від 14 лютого 2020 року №1402/20. Однак позивач не надав доказів понесення витрат на правову допомогу (платіжні документи про оплату таких послуг). При цьому, надана позивачем квитанція є нечетабельною та з неї неможливо встановити розмір вартості послуг, яка була сплачена позивачем. Таким чином, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу - відсутні.

Outcome: partial