Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м.Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради в якому просить усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеною квартирою. В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У 2017 році позивач зареєструвала у вказаній квартирі свою подругу [PERSON] разом з її сином [PERSON] , оскільки останні продали своє житло і збирались поїхати на заробітки до АР Крим. На даний час відповідачі мешкають в АР Крим, не мають змоги приїхати і знятись з реєстраційного обліку. Крім того, зазначає, що відповідачами на її ім`я була видана довіреність, відповідно до якої позивач може самостійно звернутись до уповноваженого органу від імені останніх з метою зняття їх з реєстраційного обліку. 05.08.2021 року [PERSON] на підставі довіреності, виданої відповідачами, звернулась до управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку, однак їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що нею не надано оригінали паспортів відповідачів. Вказує, що відповідачі жодного дня не проживали в належній їй квартирі, за комунальні послуги не сплачують, в утриманні житла участі не беруть. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач не чинила. Зазначає, що факт реєстрації відповідачів у належній їй квартирі порушує її право власності, позивач вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідачів, а також позбавлена можливості отримати субсидію. У зв`язку з чим вбачає достатність правових підстав для визнання відповідачів, зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.08.2021 року зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення позивачем недоліків, ухвалою суду від\~15.09.2021\~року відкрито\~провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.11.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 17.02.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання Харківської міської ради про залучення її у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у зв`язку з його необґрунтованістю. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові. Крім того, раніше подане клопотання про допит свідка просила залишити без розгляду у зв`язку з визнанням позову відповідачами. Відповідачі в судове засідання не з`явились, надали суду письмові заяви, в яких просили справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги визнали в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши вступне слово позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25.11.2010 року, згідно якого позивач є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме двохкімнатної квартири [ADDRESS] . Крім того, право власності позивача на зазначене майно також підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №28377422 від 15.12.2010 року; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №300182976 від 17.02.2022 року, згідно якого квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. На час розгляду справи, судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить інформаційна довідка з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 09.08.2021 року. Як вбачається з пояснень позивача, наданих у судовому засіданні відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, комунальні послуги не сплачують. На час розгляду справи проживають в АР Крим. Крім того, судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29.07.2021 року, [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] представляти їх інтереси з питань зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 05.08.2021 року №200, наданої КП «Жилкомсервіс» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , не мешкали за даною адресою з червня 2017 року по теперішній час. 05.08.2021 року [PERSON] звернулась до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявами про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] . З копії роз`яснення підстав відмови у знятті з реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради вбачається, що [PERSON] при зверненні із відповідними заявами не надала необхідних документів, а саме відсутній документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання, а також не надано військовий квиток. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, позивач звернулась до суду за захистом її порушеного права, а саме права на вільне користування та розпорядження належним їй майном. Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини 1\~ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України\~\~визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~\~\~\~ Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). При цьому суд зауважує, що право члена сім`ї власника та інших осіб на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим ці правовідносини регулюються ст. 401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Отже, аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Відповідно до ч.2\~ст.406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору становлять вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , з посиланням на те, що відповідачі є сторонніми для позивача особами, їх реєстрація порушує право позивача, як власника нерухомого майна, на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності\~до частини\~1\~статті 76\~ЦПК України,\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інші\~обставини,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved