Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-31 00:00:00

До Буського районного суду Львівської області з позовом звернулась [PERSON] в її інтересах діє адвокат Горох В.В. до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Л.Я., [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та за позовом третьої особи [PERSON] в її інтересах діє адвокат Горох В.В. до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Л.Я., [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. [PERSON] позов мотивує тим, що вона народилась [INFO] , згідно свідоцтва про народження матір`ю позивачки зазначена [PERSON] , яка виховувала свою дочку сама без батька і постійно з нею проживала. Позивач зареєстрована та фактично проживає в житловому будинку по [ADDRESS] , іншого житла не має на території Милятинської сільської ради. Житловий будинок по [ADDRESS] належав дідові позивачки [PERSON] та бабі позивача [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, так як він був збудований в 2002 році, тобто за час шлюбу баби і діда. [INFO] помер дідо позивачки [PERSON] . За час свого життя дідо розпорядився своїм майном, яке належало йому на день смерті, склавши на користь своєї дочки та матері позивачки [PERSON] заповіт, який посвідчений секретарем виконкому Милятинської сільської ради Гриневич С.М. від 18.12.2002 за реєстровим № 32, який не змінювався і не скасовувався. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої увійшло право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарським будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . На підставі заяви спадкоємиця [PERSON] від 27.06.2008 року Буською державною нотаріальною конторою 27 червня 2008 року заведено спадкову справу № 465 після смерті спадкодавця [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі, виданого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. від 19.11.2020 № 62537229. Проте, свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй не було видано у зв`язку із наявністю на той час обтяження у виді арешту на спадковий житловий будинок, що був накладений у справі, яка розглядалась Буським районним судом Львівської області. За результатами розгляду цієї справи 21 квітня 2004 року Буським районним судом було прийнято рішення про визнання недійсним попереднього договору дарування житлового будинку, посвідченого Буською державною нотаріальною конторою від 04.2002 за реєстровим № 2474, з підстав вчинення правочину відповідачем [PERSON] під впливом фізичного та психологічного насильства по відношенню до своїх батьків. 26 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. за реєстровим № 1623. При цьому, [PERSON] подала нотаріусу заяву про те, що житловий будинок, який є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю, а відповідач [PERSON] замовчав цю обставину. Зазначений договір став підставою для державної реєстрації за [PERSON] речових прав на житловий будинок, що підтверджується відповідним витягом. Дані обставини встановлені рішеннями судів. У 2008 році мати позивачки мала намір забезпечити свою малолітню дитину [PERSON] житлом та подарувати їй Ѕ частку житлового будинку після оформлення своїх спадкових прав. У травні 2018 року [PERSON] повторно звернулась до державного нотаріуса з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку спадкового житлового будинку, однак нотаріусом було відмовлено. У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до Буського районного суду із позовом про припинення права власності на житловий будинок, яке зареєстровано за відповідачем та визнання за нею права власності на 1\\2 частку цього житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька [PERSON] . Апеляційним судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову. У зв`язку з труднощами подарувати 1\\2 частку спірного житлового будинку, 19.11.2020 року [PERSON] склала заповіт в користь своєї дочки [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. від 19.11.2020 року за реєстровим номером 1204, що підтверджується відповідним витягом. Відтак, позивачка, будучи потенційним спадкоємцем на все майно, як набуте її матір`ю [PERSON] до написання заповіту, так отримане і після його посвідчення до моменту смерті спадкодавця, має інтерес в подальшому реалізувати своє право власності на частину спірного житлового будинку, право вільного, безперешкодного користування житловими приміщеннями в ньому. Просить суд задовольнити заявлений позов. У відзиві на заявлений позов відповідач [PERSON] суду повідомив, що із позовними вимогами він не погоджується, оскільки він пропонував вирішити спір мирно з однією умовою, що нотаріальне оформлення договору [PERSON] бере на себе, однак, [PERSON] в агресивній формі відмовилась. Крім того, обов`язок доказування щодо визнання договору недійсним лежить виключно на позивачці. При укладенні договору дарування була присутня третя особа, яка не висловлювала будь-яких заперечень з цього приводу. Окрім того, вважає, що права позивача в розумінні вимог закону, не порушені і захисту в судовому порядку не підлягають. Третя особа [PERSON] пред`явила до суду позов як третя особа про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, скасування державної реєстрації прав та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку в порядку спадкування за заповітом. Позов мотивує тим, що за життя її батько [PERSON] склав заповіт у 2002 році на її користь. Даний заповіт не змінювався та не відмінявся. Спадщину після смерті батька вона прийняла, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем в будинку в [ADDRESS] . На підставі її заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] . Буською державною нотаріальною конторою 27 червня 2008 року заведено спадкову справу № 465, що підтверджується відповідним витягом. Свідоцтво їй видано не було, оскільки існувало обтяження на даний житловий будинок, оскільки оспорювався попередній договір дарування. 26 жовтня 2009 року був укладений новий договір дарування між матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] , який вона і оскаржує. Просить заявлений нею позов задовольнити. У відзиві відповідач [PERSON] зазначив, що вважає, що такі позовні вимоги є повністю безпідставні, необгрунтовані, заявлені із пропущенням строку позовної давності, а тому не підлягають задоволенню. Окремо звертає увагу на те, що у нотаріуса не було підстав для відмови у посвідченні оспорюваного договору дарування, а відтак і для визнання такого недійсним, оскільки після смерті батька [INFO] , у передбачений законом строк, [PERSON] не звернулась із заявою про прийняття спадщини та не звернулась із заявою про продовження строку для прийняття такої. [PERSON] звернулась до нотаріуса лише 27.06.2008 року, однак станом на той час невідомо чому не оформила свідоцтво про право на спадщину. Станом на день подання нею такої заяви до нотаріуса, оспорюваний договір дарування ще не був посвідчений, а був посвідчений 26.10.2009 року (через чотири роки після смерті батька) і третя особа [PERSON] знала про укладення такого договору. Заслухавши представника позивача адвоката Горох В.В. та третю особу з самостійним вимогами [PERSON] , дослідивши представлені докази сторонами у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно свідоцтва про народження позивачки (а.с. 14) [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю зазначена [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 14) батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про смерть убачається, що [PERSON] (а.с. 16) померла [INFO] , а з витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 27.06.2008 року (а.с. 25) [PERSON] помер [INFO] . З представленого свідоцтва про право власності на житловий будинок від 02.10.2002 року житловий будинок в [ADDRESS] в цілому дійсно належить [PERSON] (а.с. 19). Дідо позивачки [PERSON] дійсно склав заповіт на матір позивачки [PERSON] 18.12.2002 року (а.с. 24). Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування житлового будинку (а.с. 27-28) був посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Кушинською Л.Я. Згідно договору дарування житлового будинку від 26.10.2009 року убачається, що будинок подарувала [PERSON] [PERSON] . Предметом договору дарування є будинок [ADDRESS] . Згаданий житловий будинок належить [PERSON] ( [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Милятинською сільською радою Буського району 02.10.2002 року на підставі рішення виконкому від 12.09.2002 року за № 59 та зареєстрованого у Львівському обласному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 02.10.2002 року, в реєстровій книзі № 2, за реєстровим № 312, про що зазначено в п. 2 договору. Відповідно до п. 6 договору дарувальниця ( [PERSON] ) засвідчила, що згаданий житловий будинок, належить їй на праві приватної власності. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.11.2009 року житловий будинок на підставі договору дарування зареєстровано за [PERSON] (а.с. 29). Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно постанови колегії суддів Львівського апеляційного суду від 17.11.2020 року (а.с. 35) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року скасовано. Ухвалено нову постанову, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Кушинської Лілії Ярославівни, Милятинської сільської ради Буського району Львівської області про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом та усунення перешкод у здійсненні права розпорядження нерухомим майном відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] укладаючи договір дарування подала нотаріусу заяву про те, що житловий будинок, який є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Під час розгляду справи було встановлено, що третя особа з самостійними вимогами, яка заявила позов [PERSON] суду повідомила, будучи допитаною в якості свідка в порядку ст. 234 ЦПК України, що їй було відомо про те, що її покійна мама [PERSON] подарувала в цілому будинок її рідному брату [PERSON] ще у 2010 році. Однак, вважає, що 1\\2 частину будинку, яку заповів їй покійний батько має належати їй і вона цією часткою вже розпорядилась, шляхом складення заповіту на свою дочку [PERSON] . Після допиту третьої особи як свідка, суду стало відомо, що ухвалою судового засідання від 28 грудня 2010 року була визнана мирова угода, яка укладена між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , орган опіки та піклування Буської РДА , згідно якої [PERSON] (відповідач) дозволяє вселитись до 28 грудня 2010 року [PERSON] та її дочці [PERSON] в житловий будинок в [ADDRESS] та зайняти 2 (дві) житлові кімнати площею 21,2 кв.м і 16,6 кв.м та приміщення площею 6,0 кв.м, яким вони користувались до виселення. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що третій особі станом на 28 грудня 2010 року було відомо, що власником житлового будинку в [ADDRESS] є її рідний брат [PERSON] на підставі договору дарування від 26 жовтня 2009 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду , викладеної у справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. В силу ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Однак, заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Зокрема позивач повинен довести, що оспорюваним договором безпосередньо порушені права і законні інтереси заінтересованої особи. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що [PERSON] , пред`являючи позов до суду та заявляючи про свої спадкові права, які виникнуть в майбутньому, на майно, право на яке не набуте спадкодавцем [PERSON] , якою складено заповіт в користь позивачки, не може підлягати захисту в судовому порядку, оскільки захисту в суді підлягають порушені або невизнані права на даний час. Відповідач\~ [PERSON] \~просить застосувати\~строк позовної\~давності до\~заявлених позовних\~вимог третьою\~особою. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВС від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18). Більше того, 22.03.2017 р. розглядаючи справу № 6-3063цс16 ВСУ підтвердив правовий висновок викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Ураховуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлений позов третьої особи задоволенню також не підлягає, оскільки її право порушено не було при укладенні договору дарування між її матір`ю та братом. Зволікання її зі зверненням до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька призвело до того, що не заявивши про свої спадкові права вчасно, у відповідності до вимог закону, був укладений договір дарування. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed