Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.12.2020 р. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до Державного підприємства «Завод 410 ЦА», в якому просить: стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17881 грн. 21 коп.; компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 679 грн. 96 коп. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 26.03.2020 р. позивача було прийнято на посаду начальника управління матеріально-технічного забезпечення Державного підприємства «Завод 410 ЦА», згідно наказу № 154/о від 25.03.2020 р. 15.09.2020 р. позивач був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 305/о від 15.09.2020 р. У день звільнення позивачу не було проведено виплату усіх сум, що йому належать. Так, починаючи з липня 2020 р. відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 29501,06 грн. - за липень 2020 р., 25419,81 грн. - за серпень 2020 р. Крім того, не було проведене розрахунку по заробітній платі за вересень 2020 р. та компенсацію за невикористану відпустку на дату звільнення. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка, яка видана позивачу ДП «Завод 410 ЦА» за № 66 від 15.10.2020 р. та виписка з банківського рахунку. Всього заборгованість по заробітній платі разом з компенсацією на дату звільнення позивача складала 67995,68 грн. Заробітна плата, яка була нарахована за липень 2020 р., була виплачена частково 03.09.2020 р. в сумі 10620,38 грн. Інша частина заробітної плати за липень 2020 р. разом з виплатами за серпень-вересень 2020 р. (разом з компенсацією) були виплачені лише 02.10.2020 р. Оскільки з вини відповідача позивачу не було виплачено при звільнені усіх сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, він згідно положень статті 117 КЗпП України, вправі вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 17881 грн., який позивач розрахував наступним чином. Так, заборгованість з виплати заробітної плати була сплачена ДП «Завод 410 ЦА» 02.10.2020 р. Згідно довідки відповідача №66 та розрахункових відомостей, у зв`язку зі звільненням позивача було нараховано до виплати: 17526,96 грн. - заробітна плата за вересень (по 15.09 включно) 2020 р.; 11908 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Всього до сплати після утримань податків та внесків: 23695,19 грн. Крім того, за відповідачем на день звільнення обліковувалася перед позивачем заборгованість на суму 44300,49 грн. - заробітна плата за липень-серпень 2020 р. Як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Беручи до уваги розмір виплат по заробітній платі, згідно довідки відповідача № 66 від 15.10.2020 р., які були використані під час проведення розрахунку у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата за два календарні місця роботи склала 54920,87 грн. (заробітна плата за липень 2020 р. - 29501,06 грн.; заробітна плата за серпень 2020 р. - 25419,81 грн.). Кількість робочих днів у липні 2020 р. - 23; кількість робочих днів у серпні 2020 р. - 20. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 1277,23 грн. = (29501,06 + 25419,81) : (23+20). У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту проведення розрахунку пройшло 14 робочих днів (з 15.09.2020 р. по 02.10.2020 р.), з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 17881 грн. Крім того, чинним законодавством передбачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Так, беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з липня 2020 р. до жовтня 2020 р., та враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивачем розраховано компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 679 грн. 96 коп. Згідно розрахунку позивача, індекс інфляції у жовтні 2020 р. в Україні становить 101,0% Заборгованість по заробітній платі - 67995,68 грн. День фактичного розрахунку - 02.10.2020 р. 67995,68*101,0% = 68675,64-67995,68 = 679,96 грн. (сума компенсації). Крім цього, внаслідок протиправних дій відповідача щодо не виплати у строки, передбачені чинним законодавством, заробітної плати, позивачу завдано моральної шкоди, яку останній просить стягнути у розмірі 5000 грн. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 р., цивільну справу за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди, - передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 28.01.2021 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 29.01.2021 р., відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін в цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди. В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 05.05.2021 р. до суду від представника відповідача Державного підприємства «Завод 410 ЦА» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач з позовними вимогами не погоджується, зазначаючи про те, що ним виплачено [PERSON] заробітну плату у повному обсязі 02.10.2020 р. ДП «Завод 410 ЦА» стверджує, що його вини у несвоєчасній виплаті позивачеві заробітної плати немає, позаяк у зв`язку з запровадженням на території України карантину на підприємстві з 12.03.2020 р. було оголошено простій, який тривав на день звільнення позивача станом на 15.09.2020 р. Призупинення роботи підприємства негативно вплинуло на фінансово-господарську діяльність підприємства та можливість виконання ним своїх зобов`язань. З огляду на нетривалий термін заборгованості та виконання відповідачем зобов`язання щодо виплати позивачу усіх належних сум при звільненні 02.10.2020 р., представник відповідача просить зменшити заявлену позивачем суму середнього заробітку. Також враховуючи нетривалий строк заборгованості по заробітній платі, а також те, що позивачем не зазначено та не надано доказів спричинення йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, ДП «Завод 410 ЦА» вважає, що правові підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., відсутні. З цих підстав відповідач просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. 11.05.2021 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій позивач повністю підтримує заявлені позовні вимоги та вказує про необґрунтованість доводів відповідача, зазначених у відзиві на позовну заяву. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що на підставі наказу ДП «Завод 410 ЦА» № 154/о від 25.03.2020 р. [PERSON] було прийнято на посаду начальника Управління матеріально-технічного забезпечення, що підтверджується даними трудової книжки позивача серії [NUMBER] . 15.09.2020 р. позивач був звільнений із займаної посади начальника управління матеріально-технічного забезпечення за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі наказу ДП «Завод 410 ЦА» № 305/о від 15.09.2020 р. Як вбачається зі змісту наказу № 305/о від 15.09.2020 р., позивачу передбачена виплата компенсації за невикористану відпустку за період з 26.03.2020 р. по день звільнення. Основний закон України проголошує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Відповідно до положень статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про заробітну плату» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. За нормами ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Судом встановлено, що всупереч наведеним законодавчим положенням ДП «Завод 410 ЦА» при звільненні [PERSON] не в повному обсязі виплатило йому заробітну плату. Так, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується довідкою про доходи, виданою ДП «Завод 410 ЦА» № 66 від 12.10.2020 р., випискою з банківського рахунку позивача та розрахунковими листками, починаючи з липня 2020 р. ДП «Завод 410 ЦА» була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 29501,06 грн. - за липень 2020 р., 25419,81 грн. - за серпень 2020 р., 23695,19 грн. - за вересень 2020 р. (включаючи компенсацію за невикористану відпуску на день звільнення). Вбачається, що заробітна плата, яка була нарахована за липень 2020 р., виплачена позивачу частково 03.09.2020 р. в сумі 10620,38 грн.; 02.10.2020 р. було сплачено 18880,68 грн. - частину заробітної плати за липень 2020 р.; 02.10.2020 р. було сплачено 25419,81 грн. - заробітна плата за серпень 2020 р.; 02.10.2020 р. було сплачено 23695,19 грн. - заробітна плата за вересень 2020 р. (разом з компенсацією). Таким чином, встановлено, що всього заборгованість відповідача з виплати позивачу заробітної плати разом з компенсацією на дату його звільнення (15.09.2020 р.) становила 67995,68 грн. і ця сума не оспорюється відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. 02.10.2020 р. ДП «Завод 410 ЦА» у повному обсязі сплатило [PERSON] усі суми, належні до виплати при звільненні. Зазначений факт виплати сторонами не заперечується та не оспорюється. Таким чином, враховуючи викладене, позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2020 р. по 02.10.2020 р. включно. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому, згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просив стягнути з ДВ «Завод 410 ЦА» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 15.09.2020 р. по 02.10.2020 р. в сумі 17881,21 грн., який він розрахував наступним чином. Так, заборгованість з виплати заробітної плати була сплачена ДП «Завод 410 ЦА» 02.10.2020 р. Згідно довідки відповідача №66 та розрахункових відомостей, у зв`язку зі звільненням позивача було нараховано до виплати: 17526,96 грн. - заробітна плата за вересень (по 15.09 включно) 2020 р.; 11908 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Всього до сплати після утримань податків та внесків: 23695,19 грн. Крім того, за відповідачем на день звільнення обліковувалася перед позивачем заборгованість на суму 44300,49 грн. - заробітна плата за липень-серпень 2020 р. Беручи до уваги розмір виплат по заробітній платі, згідно довідки відповідача № 66 від 15.10.2020 р., які були використані під час проведення розрахунку у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата за два календарні місця роботи склала 54920,87 грн. (заробітна плата за липень 2020 р. - 29501,06 грн.; заробітна плата за серпень 2020 р. - 25419,81 грн.). Кількість робочих днів у липні 2020 р. - 23; кількість робочих днів у серпні 2020 р. - 20. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає: 1277,23 грн. = (29501,06 + 25419,81) : (23+20). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 17881,21 грн. (14 робочих днів від 15.09.2020 р. по 02.10.2020 р. включно х 1277,23 грн. - середньоденна заробітна плата позивача. Вказаний розрахунок відповідає вимогам для розрахунку згідно з п. 8 Порядку. Таким чином, враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, з ДП «Завод 410 ЦА» підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 17881 грн. Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Нормами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відзиві на позовну заяву представник ДП «Завод 410 ЦА» вказав на те, що відповідачем виплачено [PERSON] заробітну плату у повному обсязі 02.10.2020 р. ДП «Завод 410 ЦА» стверджує, що його вини у несвоєчасній виплаті позивачеві заробітної плати немає, позаяк у зв`язку з запровадженням на території України карантину на підприємстві з 12.03.2020 р. було оголошено простій, який тривав на день звільнення позивача станом на 15.09.2020 р. Призупинення роботи підприємства негативно вплинуло на фінансово-господарську діяльність підприємства та можливість виконання ним своїх зобов`язань. З огляду на нетривалий термін заборгованості та виконання відповідачем зобов`язання щодо виплати позивачу усіх належних сум при звільненні 02.10.2020 р., представник відповідача просив зменшити заявлену позивачем суму середнього заробітку. Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 12.03.2020 р. ДП «Завод 410 ЦА» оголошено простій, який тривав до 02.10.2020 р. Відповідно до ст. 34 КЗпП простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Призупинення роботи підприємства очевидно негативно впливає на фінансово-господарську діяльність підприємства та можливість виконання ним своїх зобов`язань. Разом з тим, доказів, які б підтверджували існування обставин, які об`єктивно унеможливили своєчасну виплату позивачу усіх належних сум при звільненні відповідач не надав. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 р. у справі № 6-63цс13, від 25 травня 2016 р. у справі №6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 р. у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Таким чином, ДП «Завод 410 ЦА» не доведено відсутність його вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Проте, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. В постанові від 26 червня 2019 р. у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи те, що відповідач ДП «Завод 410 ЦА» не заперечувало проти розміру належних до виплат [PERSON] сум на день звільнення, спір з цього приводу відсутній, враховуючи період прострочення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, прийшов до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16603,99 грн. (1277,23 грн. х на 13 робочих днів) оскільки відповідач не довів відсутності в цьому своєї вини. При цьому, суд зауважує, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Вказану суму середнього заробітку суд вважає співмірною із заявленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача при виплаті заробітної плати. Аналіз норм статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність коштів у роботодавця у зв`язку з запровадженням простою на підприємстві не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України викладено у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 р. у справі № 6-64цс13 та підтримано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 03 січня 2018 р. у справі № 331/2814/16-ц (провадження № 61-1114св17). Висновок суду узгоджується з позицією Верховного суду викладеної в поставної від 08 грудня 2021 р. справа № 536/1267/18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду з позовом, позивач також просив стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Так, беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з липня 2020 р. до жовтня 2020 р., та враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивачем розраховано компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 679 грн. 96 коп. Згідно розрахунку позивача, індекс інфляції у жовтні 2020 р. в Україні становить 101,0% Заборгованість по заробітній платі - 67995,68 грн. День фактичного розрахунку - 02.10.2020 р. 67995,68*101,0% = 68675,64-67995,68 = 679,96 грн. (сума компенсації). Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст.1). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (ст. 2). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до пункту 2.2.12 «Інструкції зі статистики заробітної плати», яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2005 №5, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством; втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати віднесено до фонду додаткової заробітної плати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку зазначені суми підлягають компенсації у зв`язку з порушенням строків. Згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги За змістом пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4). Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів). Позивач заявив до стягнення суму компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, яка розрахована, виходячи з індексів інфляції за жовтень 2020 р. Враховуючи те, що позивачу не виплачено своєчасно заробітну плату за липень-серпень 2020 року, та період затримки становить більше календарного місяця, слід дійти висновку про те, що така компенсація повинна бути виплачена роботодавцем за весь період такої затримки. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути таку компенсацію в сумі 443,0 грн. ( заборгованість по заробітній платі 44300,49 х 101%). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача завдану моральну шкоду, яку він визначив в розмірі 5000 грн. Що стосується стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Так, звертаючись до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди позивач зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди. Він, будучи батьком двох дітей, був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. Зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, кредитні відносини, які виникли в нього в результаті придбання нерухомості, позивач повинен був докладати додаткових зусиль для вирішення багатьох питань, які вимагали оперативного вирішення. Внаслідок незаконних дій відповідача, позивач зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Згідно приписів ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 3 ст. 23 ЦК України, визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. З огляду на встановлення обставин порушення роботодавцем законних прав позивача при його звільненні, що призвело до втрати доходів та роботи, суд дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди. Враховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, враховуючи характер та обсяг страждань, перенесених позивачем через порушення його трудових прав, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, а також з урахуванням засад розумності й справедливості, суд дійшов висновку стягнення з відповідача на користь позивача 1000 грн. моральної шкоди. При цьому, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн. суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, засади розумності та справедливості. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1681,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial