Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування вимог вказала, що в 1998 році вона та члени її сім`ї - чоловік [PERSON] , донька [PERSON] та онука [PERSON] в результаті приватизації житла стали власниками чотирьохкімнатної квартири загальною площею 72,49 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 27.10.1998 року її чоловік [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, яким свою ј частку квартири заповів їх спільній доньці [PERSON] , яка в приватизації квартири участі не приймала. 07.05.1999 року їх шлюб з чоловіком було розірвано, і чоловік переїхав жити до своєї матері за адресою: [ADDRESS] , де і жив по день своєї смерті - [INFO] , а вона весь цей жила і продовжує в теперішній час жити за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи на те, що весь цей час вона добросовісно та відкрито володіє квартирою більше десяти років, здійснюючи за нею постійний догляд та сплачуючи комунальні послуги, а ј частка квартири, що належала колишньому чоловіку [PERSON] , після його смерті у спадок ніким не прийнята та не оформлена, просить суд визнати за нею право власності на вказану частку квартири в порядку набувальної давності відповідно до ст.344 ЦК України. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, до судового засідання не з`явилися, надали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. Правом на відзив відповідачі не скористалися. Встановивши характер спірних правовідносин та надавши оцінку наданим позивачем доказам, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 03.05.1971 перебувала у юридичному шлюбі з [PERSON] 07.05.1999 року їх шлюб було розірвано (а.с.4 зв., а.с.12). Згідно відмітки у паспорті та довідки з місця проживання, [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с.4 зв., а.с.6). Інші особи, окрім неї, в квартирі не зареєстровані. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 22.06.1998 року, виданого Державним підприємством Управління житлово-комунального господарства Міністерства вугільної промисловості України згідно з розпорядженням №1/7-173 від 21.05.1998 року, власниками вказаної квартири загальною площею 72,49 кв. м в рівних частках (по 1/4, форма власності - приватна спільна часткова) є позивач [PERSON] , її колишній чоловік [PERSON] , донька [PERSON] та онука [PERSON] , [INFO] (а.с.6,7). [PERSON] до участі у справі позивачем не залучена. Згідно заповіту, посвідченого 27.10.1998 Димитрівською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належну йому ј частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , заповів доньці [PERSON] (а.с.14). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.13). Як слідує з довідки державної нотаріальної контори, спадкова справа після його смерті не відкривалася (а.с.68 ). Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положення ст.ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої та четвертої ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст.344 ЦК України а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Аналіз поняття добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно занабувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 714/432/18 провадження № 61-11384св19 Верховний суд зауважив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю, строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майнав її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності. За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19). Як слідує з позову, підставами набуття права власності в порядку ст.344 ЦК України на ј частку спірної квартири, яка належала колишньому чоловіку, позивач зазначає, що ця частка квартири, незважаючи на наявність заповіту, ніким не успадкована. Її дочки [PERSON] та [PERSON] , визначені нею відповідачами у справі, на цю частку квартири не претендують. Спірною квартирою вона володіє відкрито, постійно проживаючи в ній, здійснюючи за нею нагляд та сплачуючи всі комунальні послуги, на підтвердження чому надала довідку з місця проживання та рахунки про сплату комунальних послуг. Разом з тим, набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання квартири, на що посилається позивач, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, оскільки відсутні всі передбачені даною нормою закону умови у їх сукупності для визнання за позивачем права власності на частку квартири. Крім цього, слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1ст.1226 ЦК України). Статтею 1241 ЦК України визначено коло осіб, які незалежно від змісту заповіту мають право на обов`язкову частку у спадщині, до складу яких відносяться малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки. Як вказує в позові позивачка та підтверджується наданою нею довідкою з місця проживання колишнього чоловіка [PERSON] , останній з 26.01.2000 року проживав з матір`ю [PERSON] , 1922 року народження, за адресою: [ADDRESS] до 06.04.2005 року - дня своєї смерті. Мати [PERSON] після смерті сина продовжувала жити за вказаною адресою до 04.08.2010 року і за умов підтвердження родинних стосунків через невідповідність прізвищ, незважаючи на наявність заповіту, відповідно до ст.1241 ЦК України мала право на обов`язкову частку у спадщині. До того ж, враховуючи частини першу та третю ст.1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Отже, смерть колишнього чоловіка [PERSON] та неприйняття після його смерті спадщини не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, оскільки вказане виключає добросовісність володіння майном, а відкритість і безперервність користування не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України. Таким чином, підстав для набуття позивачем в порядку ст. 344 ЦК України права власності на ј частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] , суд не вбачає, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed