Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем з 03 жовтня 2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 14 червня 2017 року. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу і до теперішнього часу відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує: не бере педагогічної, матеріальної, грошової та будь-якої іншої участі у вихованні сина. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, його станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що в свою чергу негативно впливає на фізичний розвиток сина, як складову виховання, не створює умов для отримання сином освіти. Всі питання щодо виховання сина вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Ураховуючи викладене, відсутність серйозного ставлення відповідача до батьківських обов`язків, позивач звернулась до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року вищевказану позовну заяву залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 16 червня 2021 року позивачем надано до суду засвідчені у встановленому чинним законодавством порядку копії всіх документів, які додані до позовної заяви, та які необхідні для відправки відповідачеві. Ухвалою суду від 17 червня 2021 року за вказаним вище позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 11 січня 2022 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, 31 січня 2022 року позивач подала до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність та зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників справи. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом у становлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 2009 року, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23 березня 2012 року. Позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2017 року, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95273202 від 22 серпня 2017 року. Дитина проживає разом з матір`ю (позивачем) та знаходиться на її утриманні. Відповідно до висновку Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 грудня 2021 року № 108-17885 було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Крім того, у вказаному висновку зазначено, що під час бесіди з [PERSON] з`ясовано, що він називає батьком вітчима [PERSON] , а біологічний батько йому не телефонує, не цікавиться його успіхами та не вітає зі святами. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За змістом даної норми закону ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як встановлено судом, позивач звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню їх спільного сина. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Так, з доданої до позовної заяви довідки директора Спеціалізованої школи № 52 м. Києва Шевченка В. М. за вих. № 42 від 21 квітня 2021 року про участь батьків учня 2-А класу [PERSON] у шкільному житті дитини, встановлено, що батько дитини, [PERSON] , контакту зі школою не підтримує, виховним та навчальним процесом сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, ніколи не приводив та не забирав дитину зі школи, не приходить на батьківські збори. З характеристики учня 2-А класу Спеціалізованої школи № 52 міста Києва [PERSON] від 21 квітня 2021 року, виданої директором школи та класним керівником вбачається, що батько [PERSON] контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, виховним та навчальним процесом сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, ніколи не приводив та не забирав дитину зі школи, не приходить на батьківські збори. Відповідно до висновку шкільного психолога від 21 квітня 2021 року дитину виховує мати, виховання ґрунтується на принципах духовного, морального, інтелектуального й фізичного розвитку дитини, психологічні умови та атмосфера в сім`ї гармонійні; батько вихованням дитини не займається, контакту зі школою не підтримує. Крім того, допитані судом в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказували суду на наступні обставини. А саме, свідок [PERSON] пояснила суду, що з позивачкою знайома з 2018 року, біологічного батька дитини особисто не знає, зустрічається з останньою один раз на місяць, при цьому, жодного разу не чула від неї про намагання батька спілкуватись з дитиною, зазначила, що батько не цікавиться життям дитини. Свідок [PERSON] зазначила, що вона є подругою позивачки та знайома з нею з 2014 року, їхні діти разом ходили в садочок, а тепер разом ходять до школи і навчаються в одному класі, зустрічаються декілька разів на тиждень та на спільних день народженнях. Вона біологічного батька дитини ніколи не бачила, [PERSON] про нього ніколи не згадує, а батька йому замінює вітчим. Свідок [PERSON] зазначила що знайома з позивачкою з 2014 року, оскільки їхні діти разом ходили в садок, біологічного батька дитини жодного разу не бачила, вважає, що він не цікавиться життям дитини, зокрема від свого сина вона почула, що дитину позивачки батько навіть не привітав з днем народження. Також судом установлено, що відповідач із заявами щодо участі у визначенні способів спілкування з дитиною не звертався. Докази щодо створення перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною з боку матері - відсутні. З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідач не займається вихованням та утриманням сина, не цікавиться його життям, здоров`ям, успіхами, повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивачем підтверджено наданими доказами, що [PERSON] належним чином не виконує свої батьківські обов`язки. Відповідач не надав відзиву до суду, яким би приведені позивачем обставини спростував та не намагався довести своє бажання виховувати дитину. Суд вважає, що такі фактори, як сприйняття дитиною батьком вітчима, відсутність відповідача в житті дитини можливе лише внаслідок свідомої поведінки відповідача, як батька. Про свідомість такої поведінки свідчить і та обставина, що відповідач втратив інтерес до дитини, жодного разу не відвідав дитину, не привітав зі святами і будь-яким іншим чином приймати участь у житті не намагався, з заявами в компетентні органи про перешкоджання в спілкуванні з дитиною не звертався. При цьому, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові в справі № 459/3411/17 від 29 вересня 2021 року щодо того, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З огяду на викладене, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе позбавити батьківських прав відповідача. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною шостою статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved