Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

30 червня 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання дії, бездіяльності генерального директора Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» Вороніна С.А. такими, що порушують Конституцію та Рішення Коституційного Суду, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Згідно уточнених позовних вимог позивач просить: -визнати дії, бездіяльність генерального директора Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» Вороніна С.А. такими що порушують статтю 59 Конституції України, Рішення Коституційного Суду № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року, в частині недопущення до роботи постійно діючої комісії з працевлаштування для ознайомлення з вакансіями по підприємству ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» позивача разом з представником, -визнати незаконними та скасувати накази №1413 від 20 травня 2019 року, №1445 від 24 травня 2019 року, № 1472 від 27 травня 2019 року, -стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з недопущенням до роботи та недопущенням разом з представником до участі в комісії з працевлаштування для ознайомлення з запропонованими вакансіями з 24 квітня 2019 року по 30 серпня 2021 року включно у розмірі 537 583 грн 10 коп, -стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у відшкодування моральної шкоди 250\~000 грн. Позиція позивача В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що рішенням суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/8173/17 його було поновлено на роботі у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Керівником ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Вороніним С.А. рішення суду умисно не виконувалось, а саме позивача не допускали до ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та до подальшої процедури поновлення на роботі у присутності його представника [PERSON] . Позивач бажає приймати участь у постійно діючій комісії з працевлаштування та ознайомитися з запропонованими вакансіями тільки разом зі своїм представником, оскільки має на це право, підтверджене рішенням Конституційного Суду України № 23-РП/2009 від 30 вересня 2009 року. Враховуючи неправомірні дії відповідача, які полягають у недопущенні позивача разом з представником для ознайомлення зі списком вакантних посад на підприємстві, позивач вважає, що він не міг приступити до роботи на підприємстві з вини відповідача, а тому з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також позивач просить поновити строк на звернення до суду, оскільки аналогічні позовні вимоги розглядалися судом у справі № 185/5838/19, проте підстави позову були іншими. Заперечення відповідача Представником відповідача подано відзив на позов, за змістом якого ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» просить у позові відмовити по всіх вимогах, за виключенням вимог про визнання недійсними та скасування наказів, по яких представник відповідача просить закрити провадження, оскільки ці вимоги вже розглядалися судом у справі № 185/5838/19 і по них було прийнято рішення. Представник відповідача посилається на те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, не передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України, який не може забезпечити ефективне поновлення права позивача, оскільки його право на ознайомлення з вакансіями по підприємству не порушувалося, що встановлено судовим рішенням у справі № 185/5838/19. Доказова база, аргументи та позиція позивача по справі, що розглядається, є ідентичними зі справою № 185/5838/19, яка розглянута судом першої та апеляційної інстанції, рішення по якій набрало законної сили. При розгляді справи № 185/5838/19 судом було зроблено висновок про відсутність порушення прав позивача з боку ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Враховуючи категоричну відмову [PERSON] від одноособової участі у засіданні комісії з працевлаштування, з метою конструктивного вирішення питання на підставі рішення наради постійно діючої комісії від 19 серпня 2021 року, комісією з працевлаштування прийнято рішення запросити на чергове засідання комісії [PERSON] разом з особою, яка на його думку буде надавати його правову допомогу при ознайомленні з вакантними посадами. Позивачем пропущений строк оскарження наказів, копії яких він отримав 26 лютого 2020 року, що підтверджується описом до цінного листа та квитанцією про відправлення. Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2019 року по 30 серпня 2021 року, тобто про порушення свого права він дізнався 25 квітня 2019 року, що свідчить про порушення ним строків позовної давності. По вимозі стосовно стягнення середнього заробітку за період з 24 квітня 2019 року по 26 листопада 2020 року винесено рішення, яке набрало законної сили. Період з 25 квітня 2019 року по день подачі позовної заяви не є вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України, оскільки недопущення позивача до роботи відбувалось без порушення трудового законодавства. Позивач мав реальну можливість ознайомитися з вакансіями по підприємству, але не скористався цим правом, що свідчить про зловживання своїми правами. Оскільки з боку відповідача відсутнє порушення прав позивача, підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Фактичні обставини, встановлені судом При розгляді цивільної справи № 185/5838/19 судом було встановлено, що наказом № 1137 від 24 квітня 2019 року було скасовано наказ № 184/4к від 11 жовтня 2017 року про звільнення позивача, поновлено позивача на посаді гірника очисного забою 5 розряду дільниці з видобутку вугілля №5 ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з окладом згідно штатного розкладу з 11 жовтня 2017 року. Наказом № 1341 від 08 травня 2019 року «Щодо результатів медичного огляду» позивача не допущено до роботи за професією «гірник очисного забою» у зв`язку з протипоказаннями по професії, наказано постійно діючій комісії підприємства розглянути питання щодо можливості подальшого працевлаштування позивача, наказано зберегти середній заробіток позивачу до моменту вирішення питання щодо подальшого працевлаштування. На виконання наказу № 1341 від 08 травня 2019 року відповідач неодноразово запрошував позивача до комісії з працевлаштування для ознайомлення зі списком вакантних посад на підприємстві. Позивач також неодноразово з`являвся до підприємства, але його не допускали для ознайомлення зі списком вакантних посад разом з представником. При цьому жодних заборон або перешкод для самого позивача для участі у процедурі поновлення на роботі не було. Таким чином у період з 08 травня 2019 року по 30 серпня 2021 року позивача не було допущено до участі у засіданні комісії з працевлаштування разом з його представником за довіреністю [PERSON] . Проте 30 серпня 2021 року позивача було допущено до участі у комісії з працевлаштування для ознайомлення з вакансіями по підприємству разом з представником, що на думку позивача та його представника свідчить про визнання відповідачем факту неправомірності своїх дій (бездіяльності) та порушення його прав, визначених статтею 59 Конституції України та Рішенням Конституційного Суду № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року. Норми права, які застосував суд \~ \~ Як\~передбачено статтею\~ 59\~Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Офіційне тлумачення положення частини першої статті 59 Конституції України міститься у Рішенні Конституційного Суду № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року. \~ \~ Зокрема\~Конституційним Судом\~зроблено висновок\~про те,\~що реалізація\~кожним права\~на правову\~допомогу не\~може залежати\~від статусу\~особи та\~характеру її\~правовідносин з\~іншими суб`єктами\~права.\~ Важливу\~роль \~у \~забезпеченні реалізації,\~ захисту\~та охорони\~прав і\~свобод людини\~і громадянина\~ в\~ Україні\~ як\~ демократичній,\~правовій \~державі \~відведено \~праву \~особи \~на \~правову \~допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини, має загальний характер і стосується не лише підозрюваного або обвинуваченого, а і інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав і законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин. Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а і насамперед спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод громадянина. Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, здійснення представництва в судах та інших органах. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. За змістом статті 64 Конституції України, конституційне право кожного на правову допомогу в жодному випадку не може бути обмежено. Відповідно до Основного Закону України, положення «кожен має право на правову допомогу» є нормою прямої дії і навіть за умови, якщо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації. Таким чином, Конституційним судом визначено, що положення частини першої статті 59 Конституції України «кожен має право на правову допомогу» треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі та формах, як вона того потребує. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням допустити його до участі у процедурі поновлення на роботі разом з представником. Згідно наведеної позиції Конституційного Суду, позивач самостійно вирішує, чи потребує він юридичної допомоги у трудових правовідносинах, зокрема при проходженні процедури поновлення на роботі, також позивач самостійно обирає захисника своїх прав у тому числі і з метою попередження можливих порушень чи незаконних обмежень його прав. Право позивача на правову допомогу не може бути обмежене на підставі того, що трудовим законодавством не передбачено обов`язкової участі представника у процедурі поновлення на роботі. Тому суд приходить до висновку, що ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» було порушено право позивача на правову допомогу, передбачене частиною 1 статті 59 Конституції України у період з 08 травня 2019 року по 30 серпня 2021 року. Проте на теперішній час порушене право позивача поновлено, а саме він допущений до участі у роботі постійної комісії з працевлаштування разом зі своїм представником [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані зокрема у постанові ВП ВС від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. \~ \~ \~ \~ Тому визнання дій (бездіяльності) відповідача такими, що порушують Конституцію та Рішення Конституційного Суду не є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, зважаючи на те, що на теперішній час відповідачем вчинені дії, направлені на поновлення порушених прав позивача. Натомість згідно статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як передбачено статтею 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 01 вересня 2020 року у справі 216/3521/16-ц, виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи тривалість порушення права позивача на правову допомогу, а саме недопущення його до участі у процедурі поновлення на роботі разом з представником у період з 08 травня 2019 року по 30 серпня 2021 року, розмір моральної шкоди, заявлений позивачем до відшкодування, суд вважає таким, що відповідає обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з порушенням свого особистого немайнового права. Відшкодування моральної шкоди у розмірі 250\~000 грн є ефективним способом захисту порушеного права позивача, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. У постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц Верховним судом зроблено наступні висновки. Статтею 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Отже вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Зважаючи на зазначену позицію Верховного Суду та зміст статті 235 Кодексу законів про працю України вимушеним прогулом слід вважати період часу, протягом якого працівник не виконував своїх трудових обов`язків виключно з вини роботодавця, незалежно від власної волі, з причини порушення роботодавцем його трудових прав. Перелік цих порушень наведений у статті 235 Кодексу законів про працю України. У даному випадку позивач не пройшов процедуру поновлення на роботі та не приступив до виконання трудових обов`язків тільки з тієї причини, що відповідач не допускав його до участі у цій процедурі разом з представником. При цьому позивач з власної волі обрав таку поведінку, а саме категорично відмовився від ознайомлення з переліком вакансій на підприємстві без представника, мотивуючи це недовірою до роботодавця та можливим порушенням його прав. Як встановлено судом з матеріалів справи та пояснень сторін у справі, відповідач неодноразово пропонував позивачу ознайомитися зі списком вакантних посад на підприємстві одноособово. Таким чином позивач мав реальну можливість пройти процедуру поновлення на роботі одноособово, без участі представника, однак не скористався цією можливістю. Тому період, за який позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток, не можна вважати вимушеним прогулом, отже позовні вимоги у цій частині є необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Накази № 1413 від 20 травня 2019 року та № 1445 від 24 травня 2019 року «Про обов`язкову явку працівника на засідання комісії» (том 1 а.с.162, 166), а також наказ № 1472 від 27 травня 2019 року «Про зупинення нарахування середньої заробітної плати» (том 2 а.с.61) є наслідком свідомо обраної позивачем поведінки, а саме відмови від участі в засіданні постійно діючої комісії з працевлаштування. Зважаючи на відсутність вимушеного прогулу зупинення нарахування середньої заробітної плати відповідає вимогам трудового законодавства. Тому суд не знаходить підстав для визнання цих наказів незаконними. Розподіл судових витрат Позивачем були понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 908 грн (том 1 а.с.134). Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 250\~000 грн, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на сплату судового збору у розмірі 908 грн. Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представником відповідача заявлені судові витрати відповідача на правничу допомогу у попередньому розмірі 50\~000 грн. При цьому з матеріалів справи, пояснень сторін та свідків видно, що представник відповідача адвокат Маловик Д.А. є працівником ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» і надає правову допомогу підприємству на постійній основі, представництво інтересів відповідача по справі входить до його трудових обов`язків. Тому відсутні підстави для розподілу між сторонами судових витрат відповідача на правничу допомогу.

Outcome: partial