Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] (далі за текстом Квартира). В обґрунтування позову зазначив, що у 1994 році отримав ордер на Квартиру, яка була ним придбана за власні та позичені кошти, однак свідоцтво про право власності на неї не видавалось і державна реєстрація здійснена не була. При зверненні до міської ради та відділу державної реєстрації Центру надання адміністративних послуг Новоград-Волинської міської ради (далі за текстом ЦНАП) з приводу оформлення права власності на Квартиру, йому було відмовлено та рекомендованого звернутись до суду. На сьогоднішній день не може вільно розпорядитись своїм житлом, а тому, посилаючись на положення Конституції України та норми цивільного законодавства, просив визнати за ним право власності на Квартиру. Сторони до суду не прибули. Представник позивача в заяві позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти чого представники відповідачів у своїх заявах не заперечили, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку МЖК Комфорт (далі за текстом ОСББ) позов визнали, міська рада при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Так, статтями 41 Конституції України, 319 ЦК України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст.328 ЦК України), та вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Встановлено, що відповідно до рішення правління Акціонерного товариства фірми Нафтогазбуд (далі за текстом Нафтогазбуд) від 04.02.1994 між останнім та позивачем, який перебував у трудових відносинах з Нафтогазбудом, було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] було надано позику в сумі 100 мл.крб. на придбання житла в м. Новоград-Волинський: квартири в будинку [ADDRESS] . За даним договором право власності на квартиру передається позичальнику після погашення отриманої позики та нарахованих відсотків і за умови відпрацювання в Нафтогазбуді не менш, як 10 років. Також на придбання Квартири позивачем було використано житловий чек, що підтверджується приватизаційним платіжним дорученням №726 від 17.11.1993. Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м. Новоград-Волинський на підставі рішення №221 від 16.06.1994 [PERSON] 05.07.1994 було видано ордер №8604 на Квартиру. Позику, отриману в Нафтогазбуді у 1994 році, позивач повністю погасив в травні 1998 року. Звертаючись у 2010 році до Комунального підприємства Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації (далі за текстом БТІ) та у 2021 році до ЦНАПу з заявами про оформлення права власності на Квартиру, позивач отримав відмову з посиланням на те, що надані ним документи, а саме ордер і договір позики, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.08.2021 та довідки БТІ від 26.08.2021, право власності на Квартиру ні за ким не зареєстровано. Остання перебуває на балансі ОСББ (прийнята на підставі рішення міської ради №359 від 24.07.2008). У своєму рішенні у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (справа «Баклі проти Сполученого Королівства»). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Судом встановлено, що в Квартиру, яка належить до державного житлового фонду, позивач вселився на законних підставах на підставі ордеру і з того часу постійно в ній проживає, будучи зареєстрованим у ній, він несе витрати з її утримання. Законність проживання [PERSON] у спірній квартирі відповідачами не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом вони протягом усього часу проживання позивача не заявляли. Іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Таким чином, якщо позивач не має власного житла, на правових підставах, визначених законодавством, вселений та фактично проживає протягом тривалого часу у спірному житлі, він не повинен бути обмежений у праві на володіння, користування і розпорядження власністю з однієї лише формальної ознаки, що чинним законодавством не передбачено можливості встановлення набуття ним речових прав на нерухоме майно. За таких обставин та враховуючи те, що питання щодо реєстрації права власності на Квартиру було предметом розгляду компетентного державного органу, а іншого шляху оформлення права власності, ніж звернення з відповідним позовом до суду, у позивача немає, суд приходить до висновку, що його вимоги про визнання права власності на Квартиру є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідачем в цивільній справі виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна або права позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. При розгляді справи суд має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У даній справі позов подано до територіальної громади та ОСББ, при цьому відповідачем у таких справах, за відсутності інших ймовірних власників майна, є саме територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем знаходження нерухомого майна. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна (ст.1\~Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку"), а відтак не може бути відповідачем у такій справі, оскільки предметом позову є спір про право. Отже, заявлені позовні вимоги до ОСББ не підлягають задоволенню, оскільки воно не є належним відповідачем у цій справі, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial