Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач у позовній заяві зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25839276 від 13 квітня 2010 року. У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , колишня дружина сина позивача, шлюб між ними розірвано. Фактично [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з травня 2017 року. Наведені обставини підтверджуються довідкою Срібнянської селищної ради №316 від 10.12.2021 року. Оскільки [PERSON] у вищезазначеному житловому будинку не проживає без поважних причин більше одного року, будь-яких домовленостей між [PERSON] та нею, як власником будинку, не було, відповідач вважається такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Незважаючи на те, що відповідач фактично виселились з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в добровільному порядку знятись з реєстрації відмовляється, чим порушує її права та законні інтереси, як власника житлового будинку. Факт реєстрації в належному їй будинку створює перешкоди в користуванні та розпорядженні її власністю. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розміщеним за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, але в заяві до суду зазначає, що позовні вимоги підтримує, справу просить розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судові засідання 10.02.2022 року, 23.02.2022 року не з`явилася, хоча відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надіслала, про причини неявки не повідомила, відзив не подала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з врахуванням неявки сторін в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25839276 від 13 квітня 2010 року, виданим КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації». 06 серпня 2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - [PERSON] . Рішенням Срібнянського районного суду Чернігівської області від 15 січня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишила прізвище [PERSON] . 20.03.2020 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - [PERSON] . З травня 2017 року [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає, про що вбачається із довідки Срібнянської селищної ради Чернігівської області №316 від 10.12.2021 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Так, частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Вказане відповідає правовому висновку що висловлений 16.11.2016 ВСУ при розгляді справи №6-709цс16. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25839276 від 13 квітня 2010 року, виданим КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», а відповідач, як колишній член сім`ї власника житла [PERSON] , не проживає за зареєстрованим місцем проживання, без поважних причин понад один рік, з травня 2017 року, на час розгляду спору судом не є членом її сім`ї, між власником будинку [PERSON] і відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, то існує порушення прав позивача на вільне володіння та розпорядження своєю власністю, оскільки з врахуванням зареєстрованого в будинку відповідача, створені перешкоди щодо користування та розпорядження нерухомим майном. Враховуючи положення наведених правових норм, з огляду на суть заявлених позовних вимог (захист права власності), положення ст. 5 ЦПК України, доведеність заявлених вимог позивачем, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у обраний нею спосіб.

Outcome: approved