Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

22.02.2022 через систему «Електронний суд» Садгірським районним судом м. Чернівці отримано заяву [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Кодрян Яна Дмитрівна, заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису. В обґрунтування заяви представник позивача вказує, що [PERSON] є сином заявника [PERSON] та проживає в будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] , що на праві власності належить заявнику. Зазначає, що [PERSON] постійно вчиняє щодо батька домашнє насильство психологічного, економічного та фізичного характеру, за що неодноразово притягався до адміністративної відповідальності судом за ст. 173-2 КУпАП. За такої поведінки кривдника [PERSON] постійно побоюється за свою безпеку, оскільки нездатний себе захистити, також позбавлений можливості проживати у власному будинку та користуватися ним, а інше житло відсутнє. Неодноразове притягнення судом [PERSON] до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, не вплинуло на його поведінку, оскільки 05 лютого 2022 року він знову вчинив домашнє насильство відносно [PERSON] та щодо кривдника винесено терміновий заборонний припис, застосовано захід у вигляді заборони у будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою строком на 10 діб. Звертає увагу, що за фактом вчинення систематичного домашнього насильства [PERSON] щодо [PERSON] , 08.02.2022 за заявою потерпілого внесено відомості до ЄРДР за ст. 126-1 КК України. Також вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 17.12.2022 [PERSON] притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 185 КК України за таємне викрадення майна, що належало [PERSON] . З посиланням на відповідні правові норми, додаючи докази протиправних дій [PERSON] , просить суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк шість місяців певні обов`язки. 23.02.2022 на адресу суду надійшло клопотання (заява) про уточнення вимог заяви про видачу обмежувального припису, у якій представник заявника уточнила позовні вимоги в частині заходів тимчасового обмеження та просить суд: - заборонити [PERSON] перебувати у місці проживання (перебування) [PERSON] у житловому будинку літ. А, заг. Площею 67,60 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Від заінтересованої особи [PERSON] заперечень на заяву до суду не надходило. Вказана заява надійшла до суду 22.02.2022 та того ж дня передана на розгляд головуючого судді Асташева С.А., згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а.с.21). Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2022 року заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами окремого провадження. Судове засідання призначено на 23 лютого 2022 року, про що повідомлено сторін (а.с.22-25). Судове засідання 23 лютого 2022 року не відбулося та відкладено на 24 лютого 2022 року для надання можливості уточнення заявлених вимог заявником. У судове засідання 24 лютого 2022 року заявник [PERSON] та його представниця [PERSON] не з`явилися, проте у своєму клопотанні про уточнення вимог заяви просили розгляд справи провести за їх відсутності. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у порядку передбаченому ч.9 ст.128 ЦПК України. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису (ч.1 ст. 350-5 ЦПК України). Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі, забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши надані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає що вимоги заявника [PERSON] є обґрунтованими, та такими, що відповідають захисту його інтересів, а тому заяву слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що постановами Садгірського районного суду м. Чернівці від 15.11.2021 у справі № 726/1758/21, від 11.11.2021 у справі № 726/1725/21, від 01.12.2021 у справі № 726/1766/21 та від 09.12.2021 у справі № 726/1818/21, [PERSON] , [INFO] , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КпАП України за фактами вчиненого домашнього насильства, як психологічного, так економічного характеру, відносно свого батька [PERSON] (а.с.7-12, 14-15). При цьому, відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно вказаних постанов суду домашнє насильство відбувалося за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] , у будинковолодінні що за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до даних Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 238068787 від 21.12.2020, право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) зареєстроване за [PERSON] (а.с.19). Згідно, даних Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 238067334 від 21.12.2020, будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.20). Крім того, суду надано копію технічного паспорту на будинковолодіння, згідно якого на його території знаходяться два житлових будинки, під літ. А і Б, що дає можливість окремого проживання. Також суду надано копію вироку Садгірського районного суду м. Чернівці від 17.02.2022 у справі № 726/1824/21, яким визнано [PERSON] винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України за фактом вчиненої 15 жовтня 2021 року крадіжки майна з будинковолодіння, що належить [PERSON] . Однак такий вирок, на час розгляду справи судом не набрав законної сили (а.с.16-18). До матеріалів заяви представник позивача долучає копію Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12022262020000373, згідно якого 08.02.2022 внесені відомості за заявою [PERSON] за фактом вчиненого 05.02.2022 [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України (а.с.6). Суду надано копію термінового заборонного припису стосовно кривдника, що виписаний працівниками поліції 05 лютого 2022 року відносно [PERSON] , яким останньому заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою [PERSON] , на 10 діб, з 12:30 05.02.2022 до 12:30 15.02.2022 (а.с.13). Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України. Відповідно до ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року. Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п.п. 3, 4, 14, 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно п.7 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, обмежувальний припис стосовно кривдника\~- встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 вказаного Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Тобто, законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Частиною 2 статті 26 вказаного Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України (ч.4, 8 ст. 26) Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Згідно з ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання застосування заходів тимчасового обмеження прав особи щодо заборони перебувати у місці проживання - перебування заявника, а також щодо заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання заявника, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 квітня 2020 року по справі №754/11171/19. Також Верховний Суд в зазначеній постанові зробив висновок, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. А неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав особи щодо прав на квартиру є помилковим, оскільки позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VIII. Згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2019 року по справі №363/3496/18, суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 04 грудня 2019 року по справі №607/10122/19. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, враховуючи вищезазначене, з огляду на встановлені судом обставини щодо наявності фактів неодноразового, систематичного вчинення [PERSON] по відношенню до свого батька [PERSON] домашнього насильства, психологічного, економічного та фізичного характеру, що підтверджується наданими постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, існування між сторонами неприязних відносин, з врахуванням наданих доказів заявником доказів, щодо продовження таких дій, незважаючи на винесені судові рішення, підставі оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства суд приходить до висновку, що існує реальна ймовірність повторного вчинення домашнього насильства кривдником, а тому заявник, який є жертвою такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Виходячи зі змісту вказаного припису, та з врахуванням вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявник [PERSON] є постраждалою особою, щодо якого [PERSON] вчиняє домашнє насильство, а [PERSON] , відповідно, є кривдником. З аналізу вказаних вище норм беззаперечно вбачається, що заявник, будучи постраждалою особою, має право на звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо кривдника. Крім того, суд, при вирішенні питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису встановив, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінив ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Як зазначено вище, судом було встановлено, що заявник [PERSON] піддавалася з боку заінтересованої особи [PERSON] , як кривдника, домашньому насильству у формі як психологічного насильства, так і економічного. При цьому таке насильство відбувалось протягом незначного періоду часу та систематично прожовується і супроводжується перешкоджанням [PERSON] , як власнику будинковолодіння, користуватися належним йому майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності заявнику. Згідно пояснень заявника, кривдник зареєстрований за даною адресою, а тому має право користуватися вказаним житлом, однак своїми діями порушує право власності [PERSON] на будинковолодіння, позбавляє власника можливості користуватися своїм житлом та спокійно в ньому проживати. За таких обставин, враховуючи наданий технічний паспорт на будинковолодіння, з якого вбачається наявність двох окремих житлових будинків під літ. А та літ. Б, тимчасове обмеження права користування кривдника будинком під літ. А, що належить на праві власності потерпілому з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи та є пропорційним в даному конкретному випадку. При цьому таке обмеження не позбавляє права [PERSON] користуватися іншим житловим будинком під. Літ. Б. на території господарства та зможе забезпечити права потерпілої особи [PERSON] . Оскільки суд знаходить доведеним наявність ризику продовження у майбутньому домашнього насильства саме через продовження перебування кривдника та постраждалої особи в одному місці проживання та їх спілкування такі заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] , як заборона перебувати у місці проживання (перебування) заявника за адресою [ADDRESS] , саме у житловому будинку літ. А., та аборона розшукувати заявника, переслідувати його та контактувати із ним особисто чи через сторонніх осіб, є легітимними заходами втручання у права та свободи [PERSON] , оскільки становлять гарантію заявника на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та дасть змогу забезпечити безпеку постраждалої особи. При визначенні строку обмежувального припису, суд знаходить, що [PERSON] слід встановити такий на строк на 3 (три) місяці, оскільки, на думку суду, саме такий строк буде розумним та достатнім у даній ситуації. При цьому суд вважає, що вимога заявника на встановлення заборони заінтересованій особі на максимальний строк, передбачений законом 6 місяців у зв`язку з тим, що саме цього часу буде достатньо для припинення домашнього насильства - є надуманою та безпідставною, не доведеною жодними доказами. Суд зауважує, що встановлені заходи носять тимчасовий характер та не можуть обмежувати прав [PERSON] , зважаючи на його неправомірні дії, а лише прийняті з метою убезпечити належну його поведінку та сприяти захисту прав та обов`язків постраждалої особи. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що з метою запобігання ризиків повторного вчинення домашнього насильства у сім`ї, слід видати обмежувальний припис на строк 3 місяці, стосовно [PERSON] , яким визначити ряд заходів тимчасового обмеження його прав у виді: заборони йому перебувати у місці проживання (перебування) заявника, а саме у окремому будинку під літ. А, заборонити розшукувати [PERSON] , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним, а також заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Такі заходи відповідно є законними та обґрунтованими, адже переслідують законну мету та їх слід вважати пропорційними до мети, що переслідується, а також є необхідними в демократичному суспільстві з метою виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобігання вчиненню нових правопорушень. Згідно вимог ч.6 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Окрім того, відповідно до вимог ст.350-7 ЦПК України та ч.5 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду. Відповідно до вимог ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи відносяться за рахунок держави. Згідно ч.4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial