Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.12.2005 нею придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач (з яким вона на той час уже була розлучена) постійного місця реєстрації не мав, вів бродяжницький спосіб життя та зловживав алкогольними напоями, в зв`язку з чим не міг оформити паспорт громадянина України, вона, на прохання доньки, зареєструвала його місце проживання за даною адресою. Відповідач у вищевказаній квартирі фактично не проживав та не проживає. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку порушує право позивачки на безперешкодне користування своєю власністю, оскільки покладає на неї додаткові витрати з оплати комунальних послуг, нарахованих на відповідача, унеможливлює оформлення субсидії, оскільки відповідач включається у склад сім`ї позивачки для їх нарахування, а також робить об`єкт приватної власності непривабливим для потенційних покупців. На підставі наведеного позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . У судове засідання позивачка не з`явилася, однак її представник подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу в їх відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, та не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі в разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за його відсутності не подав. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечив, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України,\~суд розглянув справу заочно. Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 чернвя 1994 року у справі № 2-161/94, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. П`ятнадцятого грудня дві тисячі п`ятого року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, згідно з яким позивачка отримала у власність квартиру [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за № 10879091 від 29.12.2005, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Ужгородського районного державного підприємства технічної інвентаризації. Відповідач [PERSON] у зазначеній квартирі не проживає близько 15 років, що підтверджується актом обстеження житлового будинку від 15.10.2021, складеним у м. Чоп депутататом Чопської міської ради за участю позивачки та у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та отримує пенсію по інвалідності (3група інвалідності, довічно, загальне захворювання). Відповідач та позивачка зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , згідно з довідкою № 1734 від 28.09.2021, виданою відділом державної реєстрації нерухомості, бізнесу та реєстрації місця проживання Управління Центру надання адміністративних послуг Чопської міської ради. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу України). Статтею 150 Житлового кодексу України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підстави для припинення сервітуту визначені ч. 1,2 ст. 406 ЦК України. Сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~судове рішення про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Судом встановлено, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні протягом тривалого часу, а саме близько п`ятнадцяти років, та не є ні власником, ні співвласником житлового приміщення. Доказів на спростування фактів щодо тривалого не проживання за вказаною вище адресою відповідач не надав, так само не надав доказів на підтвердження укладення будь-яких договорів, на підставі яких за ним зберігалося б право користування вказаним помешканням. Таких доказів також не здобуто судом під час розгляду справи. Тому підстав, за якими б за відповідачем зберігалось право користування жилим приміщенням, в судовому засіданні не встановлено. На підставі наведеного, врахувавши всі обставини справи в сукупності,\~ суд прийшов до переконання, що позовна заява обгрунтована та підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, враховуючи висновок суду про задоволення позову, відповідно до вимог ч. 6 ст. ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень.

Outcome: approved