Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] 04 січня 2021 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , стверджуючи, що 18.04.2004 біля 19.00 год. [PERSON] , проїжджаючи с. Бензарі Балтського району Одеської області на автомобілі марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак [NUMBER] , при здійсненні повороту ліворуч на другорядну дорогу, порушуючи вимоги пп.10.1. 10.4 Правил дорожнього руху, не надав переваги в русі автомобілю марки «ЗАЗ Daewoo Sens», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] , який рухався назустріч, внаслідок чого допустив зіткнення вказаних транспортних засобів. Вироком Любашівського\~районного суду\~Одеської області\~від 14\~березня 2016\~року позивача\~було виправдано\~за недоведеністю\~вини. Жодних доказів того, що скоєння дорожньо-транспортної пригоди стало наслідком порушення правил дорожнього руху обома учасниками пригоди ні суд, ні органи досудового слідства не встановили. Однак всі докази вказують на вину відповідача. Одеським апеляційним судом та Верховним судом встановлено неправомірні дії відповідача [PERSON] , які призвели до дорожньо-транспортної пригоди, та спричинили позивачеві матеріальні збитки. Неправомірними діями [PERSON] заподіяв йому моральну шкоду на суму 100000,00 грн. Після дорожньо-транспортної пригоди він тривалий час не мав змоги користуватися своїм автомобілем і переносив неподобства в зв`язку з тим, що було порушено кримінальне провадження, яке не давало йому змоги тривалий час відновлювати пошкоджений автомобіль. Він був змушений продати автомобіль в пошкодженому стані, значно дешевше, чим була його вартість, що спричинило йому матеріальні збитки. Наряду із штучно створеними прокуратурою Балтського району доказів його вини, одним із підстав незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності послужили неправомірні дії [PERSON] який, будучи винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, на досудовому розслідуванні безпідставно видавав себе за потерпілого, надавав неправдиві свідчення, в тому числі в суді, стосовно обставинам дорожньої пригоди. Він, разом з слідчими Балтського РВ та прокуратурою Балтського району штучно створював такі докази його вини, разом зі своїми родичами здійснював на нього психологічний тиск, та безпідставно наполягав на притягненні його до кримінальної відповідальності. Наполягав на тому, щоб він відшкодував йому збитки і подавав безпідставні заяви та скарги про це в різні правоохоронні органи і до керівництва позивача. Все це принижувало його честь, гідності, його престиж, він переносив моральні переживання у зв`язку з ушкодженням свого майна, незаконним перебуванням під слідством і судом. З вини [PERSON] були порушені його нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження використання свого авто, порушені стосунки з рідними, керівництвом і своїми підлеглими. В результаті перенесених страждань і стресів погіршився стан його здоров`я, і із-за такої несправедливості він переніс психологічний стрес в результаті чого 19.04.2013 року потрапив до лікарні з гіпертонічним кризом. Не дивлячись на це [PERSON] продовжував свої неправомірні дії, він не з`являвся до суду і не давав правдиві свідчення, в зв`язку з цим 11.06.2013 року він знову переніс гіпертонічний криз, який пов`язаний з неправдивими звинуваченнями його з боку [PERSON] і потрапив до лікарні. Після цього він ще неодноразово звертався за медичною допомогою. Позивач просив стягнути з відповідача у якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 100000,00 грн., а також судові витрати на правчину допомогу. Представник відповідача адвокат Свиридовський О. А. 12.02.2021 надав відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову. Також заявив про сплив строків позовної давності. Стверджував, що позивач вже звертався до суду із позовом до Державної казначейської служби, Генеральної прокуратури України та [PERSON] про стягнення моральної шкоди, де посилався на ті ж обставини, що і в даному позові. Вважає, що це є зловживанням процесуальним правом. Позивач у позові посилається на постанову Одеського апеляційного суду від 16.05.2019, яка була скасована судом касаційної інстанції, а отже не має жодного преюдиційного значення для цієї справи. 22.02.2021 позивач надав відповідь на відзив, згідно якої вказував, що Держава відшкодувала шкоду позивачу, яку прочинено незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури, але це не означає, що [PERSON] , який вчинив дорожньо-транспортну пригоду, звільняється від цивільної відповідальності. Позов до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не розглядався і рішення не приймалося. Відповідно до ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Позивач у судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої просив справу розглянути у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Свиридовський О. А. у судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої просив справу розглянути у його відсутність. Дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016, справа №507/214/15-к, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та виправдано його в зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. В задоволенні цивільного позову потерпілого [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної і моральної шкоди - відмовлено. З вироку вбачається, що згідно обвинувального акту, [PERSON] обвинувачується в тому, що 18 квітня 2004 року о 19 годині, рухаючись на технічно справному автомобілі марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак [NUMBER] , спричинивши водію автомобіля марки «ВАЗ 2105» [PERSON] тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, чим допустив грубе порушення правил дорожнього руху та експлуатації транспорту, що виразилося в порушенні вимог п. п. 12.3, 12.4; Правил дорожнього руху» (введені в дію 01.01.2002 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.07.2016, вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016, яким [PERSON] виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1\~ст. 286 КК України\~у зв`язку з недоведеністю вини, - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.11.2016, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року щодо [PERSON] . Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 18.04.2018, справа №493/2296/17, в задоволені позовної заяви [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 16.05.2019, рішення Балтського районного суду Одеської області від 18 квітня 2018 року скасовано та постановлено постанову. Позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 60000 грн. та понесені судові витрати: за проведення експертного дослідження - 2000 грн. та судовий збір 1 650 грн. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2020, постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року скасовано. Рішення Балтського районного суду Одеської області від 18 квітня 2018 року змінено, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а в іншій частині залишено без змін. Як на підставу позову, позивач посилався на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2020. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, яка пов`язана з використанням транспортних засобів. Як встановлено у частині другій цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається\~з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині першій\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі№369/6892/15-ц). Спірні правовідносини між сторонами виникли в результаті дорожньо-транспортної пригоди, як сталась 18.04.2004. Як вбачається з постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2020, колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в результаті неправомірних дій [PERSON] , які полягають у порушенні пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, автомобіль, яким керував [PERSON] , зазнав механічних пошкоджень, тому відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду на підставі статті 1166 ЦК України. Таким чином, моральну шкоду, яку [PERSON] просив стягнути з відповідача, не можна ідентифікувати, як моральну шкоду, що випливає із порушення особистих немайнових прав в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Відтак до вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди належить застосувати строк позовної давності тривалістю у 3 роки, який слід обраховувати з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди. [PERSON] дізнався про порушення свого права 18 квітня 2004 року, тобто в день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а тому саме із цього часу у [PERSON] виникло право вимоги до відповідача. Враховуючи те, що до суду за захистом свого порушеного права позивач звернувся 04 січня 2021 року - зі спливом позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Outcome: dismissed