Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору №83320721 від 27.09.2021 року, вказавши суду, що вважає що такий договір було укладено з порушеннями ряду норм Закону України «Про захист прав споживачів», що є безпосередніми підставами для визнання такого договору недійсним. В судове засідання позивач не з"явився, проте подав клопотання про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить позов задовольнити (а.с. 12). [PERSON] обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на наступні порушення законодавства відповідачем: -порушення ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його не було повідомлено у письмовій формі про обставини, зазначені у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; -порушення ст.19 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки черговість погашення вимог визначена у кредитному договорі прямо суперечить діючому законодавству; -порушення абз.5, 11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позивач стверджує, що він не надавав свою згоду на обробку його персональних даних. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності суду не подавав. Водночас, представник відповідача подав на адресу суду відзив із додатками (письмовими доказами, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , вважає їх безпідставними та стверджує, що відсутні будь-які обставини, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам чинного законодавства України. (а.с. 27-53). Враховуючи приписи ч.4 ст.223 ЦПК України та повторну неявку в судове засідання представника відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи за відсутності сторін (їх представників). Суд не вбачає підстав для заочного розгляду справи, оскільки представником відповідача було подано відзив на позов, що в силу п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. унеможливлює такий порядок розгляду справи. Суд, оголосивши заяву позивача, відзив представника відповідача, перевіривши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом об`єктивно встановлено, що 27.09.2021 р. відповідно до укладеного кредитного договору №83320721 з ТОВ «Фінансова компанія`Ірбіс» позивач отримав кредит в сумі - 1000 грн. 00 коп., з кінцевим терміном повернення до 26.12.2021 року включно (а.с.6-11). У встановлений термін, тобто 26.12.2021 року, позивач свої зобов`язання не виконав, кредитні кошти у повному обсязі не повернув. Вирішуючи питання про те, чи в даному випадку, при укладенні між сторонами кредитного договору було допущено такі порушення вимог законодавства, які б могли стати підставою для визнання осопрюваного договору недійсним, суд вважає за необхідне проаналізувати твердження позивача, згрупувавши їх за структурою, яка б відповідала їх порядку їх викладення у позовній заяві. Щодо тверджень позивача про порушення норм ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його ніби то не було повідомлено у письмовій формі про обставини, зазначені у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» тощо… Ст.264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ч.1 ст.205 ЦК України визначено правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Ст.ст. 6, 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19). Ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п.5 ч.1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно з ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з п.2 ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Отже, чинне законодавство України надає можливість укладати кредитні договори у формі електронного документу з використанням електронних підписів сторонами. Згідно з п.1 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитедавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Отже, позивач, зайшовши на Веб-сайт Відповідача мав змогу ознайомитись з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, Паспортом кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма), інформацією передбаченою ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією Товариства, фінансовим звітом тощо… Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги. Таким чином, позивач, як і будь-яка інша особа, мав та має можливість ознайомитися з усією інформацією про діяльність товариства у формі, встановленій законом - зайшовши на веб-сайт відповідача. Крім того, суд враховує і ту обставину, що вимоги ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» втратили свою дію 10 червня 2017 року на підставі пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тобто до дати укладання кредитного договору (27 вересня 2021 року), в зв`язку з чим виглядає безпідставним посилання позивача в своєму позові на вказані норми Закону України «Про захист прав споживачів». Також із примірнику долученого до матеріалів справи кредитного договору вбачається, що у ньому визначені основні умови, характерні для такорго виду договорів, ззаначено суму кредиту, дату йоо повернення, строк надання коштів, розмір відсотків та умови кредитування. Також між сторонами було укладено додаток №1 до договору, у якому погоджено графік погашен боргу. Вказані факти спростовують твердження позивача про те, що відповідач не ознайомив його із умовами кредитного договору до його укладання. Крім того позивач не був обмежений у часі для ознайомлення з вищевказаними документами та наданою йому інформацією. Також згідно з п.13.9 кредитного договору, позичальник підтверджує, що до укладання цього договору ознайомився та погоджується з усіма умовами Правил та Договору; не вважає умови цього Договору несправедливими, невигідними/вкрай невигідними для себе; йому надана інформація, зазначена у ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у повній відповідності з вимогами, що ставляться до порядку надання такої інформації; йому відомі права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та він повідомлений Товариством про свої права і отримав від Товариства інформацію у повній відповідності (обсязі, формі) до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та інших підзаконних актів України; клієнт підтвердив, що на момент укладення цього Договору він не має підстав вважати свої права порушеними. Отже, позивач був належним чином ознайомлений із усіма умовами кредитного договору ще до укладання відповідного договору. Аналізуючи твердження позивача про порушення ст.19 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки черговість погашення вимог визначена у кредитному договорі прямо суперечить діючому законодавству, суд приходить до такого висновку. Дійсно, ст.19 Закону України «Про споживче кредитування» визначена черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит, а саме : У разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Позивач вказує, що п.9.4 кредитного договору встановлює іншу черговість погашення вимог, що суперечить вимогам закону. Судом встановлено, що черговість визначена у п.9.4 кредитного договору, укладеного між сторонами, дійсно є відмінною від тієї, яка визначена у ст.19 Закону України «Про споживче кредитування». Проте, при цьому позивачем не взято до уваги один істотний момент. Так, згідно ч.4 ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що : До кредитів за договорами, загальний розмір кредиту за якими не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору, застосовуються вимоги цього Закону, крім частин другої - сьомої, абзацу другого частини десятої та частини дванадцятої статті 9, частини шостої статті 14, статті 19 та частини другої статті 21 цього Закону, а також положення щодо врегулювання простроченої заборгованості. Ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі : з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень. Як вбачається з умов кредитного договору №83320721 від 27.09.2021 року позивач отримав у кредит кошти в сумі 1000 грн., що вочевидь на час їх отримання було менше від розміру однієї мінімальної заробітної плати, а тому посилання позивача на недотримання відповідачем положень ст.19 Закону України «Про споживче кредитування» є безпідставними. Аналізуючи твердження позивача щодо порушення абз.5,11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позивач стверджує, що він не був повідомлений про умови та строки обробки його персональних даних, а надана ним згода на таку обробку є безстроковою та безвідкличною, суд приходить до такого висновку. Позивач зазначає, що відповідач не повідомляв його про умови та строки обробки персональних даних . Проте, відповідно до абз.4 ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» у сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Відповідно до п.13.8 Договору, укладаючи цей Договір, Клієнт надає свою згоду/дозвіл на обробку товариством всіх Персональних даних Клієнта, що включає в себе вчиненя будь-яких дій та/або сукупності дій, що пов`язані зі збиранням, реєстарцією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею) знеособленням, знищеням Персональних даних Клієнта, в тому числі обробки Персональних даних Клієнта, а саме забезпечення реалізації визначеної у Статуті Товариства господарської діяльності; збір, надання, використання та поширення будь-яким чином інформації, що вказана у цьому пункті, через Бюро, та (в) розкриття інформації щодо Клієнта, яка містить конфіденційну інформацію. Відповідно до п.3 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних», підставою для обробки персональних даних, зокрема є укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Відтак, відповідач зобов`язаний, відповідно до вимог спеціального Закону, обробляти персональні дані позивача до моменту припинення договірних відносин. Оскільки позивачем не виконано свого зобов`язання за кредитним договором, то такий договір продовжує діяти. Отже, оскільки позивач надав відповідачу згоду на обробку своїх персональних даних під час укладання із відповідачем кредитного договору і його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, то твердження позивача про недотримання відповідачем положень Закону України «Про захист персональних даних» є безпідставними. Крім того, суд враховує і наступну правову позицію, суть якої полягає у тому, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). За таких обставин, суд приходить до висновку про очевидну безпідставність вказаних позовних вимог [PERSON] , а отже і про необгрунтованість його позову вцілому.

Outcome: dismissed