Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вимоги якого обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] являється власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та яка в свою чергу була успадкована ним згідно свідоцтва про право на спадщину від 28.07.2021 та зареєстрований за цією адресою. Водночас реалізувати своє право власності, користування та розпорядження на вищевказану квартиру позивач не може, оскільки фактично в цій квартирі проживає відповідач [PERSON] , який відмовляється виселятися з вказаної квартири, та всіляко перешкоджає в доступі до неї. 29 липня 2021 року позивач звертався до органів поліції із заявою про допомогу у виселенні відповідача з квартири, однак отримав відповідь що між сторонами існують цивільно - правові відносини. В зв`язку з цим позивач із сім`єю вимушений винаймати житло. 09 серпня 2021 року з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено вимогу про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження своїм майном, однак відповідь від відповідача не надійшла. Посилаючись на викладені обставини, положення статті 41 Конституції України, статтю 391 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, представник позивача просив зобов`язати відповідача [PERSON] вчинити дії щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та стягнути з нього судові витрати. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року було відкрито провадження по даній справі. 28 грудня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення (а.с.49-51), в якому він заначив, що на початку 2006 року [PERSON] зверталася до його матері [PERSON] з пропозицією придбати у неї квартиру [ADDRESS] . В травні 2006 року вони домовилися про купівлю цієї квартири, його мати заплатила завдаток та надала кошти на оформлення. Відповідач зазначив, що він оформив генеральну довіреність від [PERSON] , отримав від нього розписки на отримання ним, [PERSON] та [PERSON] кошти за квартиру, яка йому на той час не належала. Кошти за купівлю квартири були сплачені в повному обсязі. Однак вони незаконно оформили папери на приватизацію цієї квартири та почали його шантажувати виселенням. Протягом останніх шести років ідуть суди щодо незаконного набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру. Крім того було незаконно зареєстровано позивач [PERSON] в даній квартирі. Позивач та його батьки не проживали в квартирі більше 20 років та не сплачували жодних коштів на її обслуговування. Водночас [PERSON] та відповідач [PERSON] проживають в даній квартирі більше п`ятнадцяти років. Відповідач вказує, що сплачував за квартиру всі комунальні платежі. зробив у ній вже вдруге ремонт та провів воду до будинку, якої там не було багато років. 02 серпня 2021 року було скоєно розбійний напад [PERSON] та інших осіб на відповідача та його матір, внаслідок чого було пошкоджено вхідні замки дверей та завдано йому тілесних ушкоджень. Після цих дій у його матері стався інфаркт, після чого вона незабаром померла. Внаслідок вказаних дій були відкриті кримінальні провадження. Вважав, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому просив в задоволенні позову відмовити. Підготовче засідання по справі проведено 29 грудня 2021 року та призначено справу до судового розгляду на 22 лютого 2022 року, яке було відкладено за клопотанням відповідача на 28 березня 2022 року. У судовому засіданні 28 березня 2022 року позивач та його представник, посилаючись на викладені у позові обставини, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити та посилався на викладені у запереченні обставини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28 липня 2021 року державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М., спадкоємцем майна померлого [PERSON] , яке складається з квартири [ADDRESS] , є його син [PERSON] (а.с. 8). Позивач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Решетилівської міської ради Полтавської області від 27.08.2021 №01-35/4314 (а.с.15). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] (а.с.9). Посилаючись на ту обставину, що відповідач [PERSON] відмовляється виселятися з вказаної квартири та з метою досудового врегулювання спору представником позивача було направлено вимогу про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження своїм майном (а.с.а.с.12-13). В свою чергу, відповідно до поданої відповідачем [PERSON] копії розписки, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] домовився про її продаж [PERSON] та 01 жовтня 2006 року була здійснена купівля - продаж вищевказаної квартири. [PERSON] всі зобов`язання як покупець виконала. В зв`язку з цим [PERSON] немає жодних претензій до [PERSON] . Вирішення документальних питань покладено на її сина [PERSON] згідно доручення №2189 від 19 жовтня 2006 року (а.с.57). Відповідно до копій доручення, посвідчених приватним нотаріусом Ю.Д. Бєлашем, зареєстрованих в реєстрі №980 та №2189 [PERSON] на підставі укладеного з повіреним усного договору, уповноважим [PERSON] бути його представником в державних, громадських та інших підприємствах, в усіх судах при вирішенні будь - яких питань, що стосуватимуться [PERSON] (а.с.а.с.54,55). Як пояснив відповідач [PERSON] дані довіреності були видані для оформлення права власності на спірну квартиру за [PERSON] для її подальшого продажу [PERSON] . Відповідно до копії зобов`язання [PERSON] , оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , брала в [PERSON] в якості позики 300 та 400 доларів США. [PERSON] зобов`язувався оформити всі документи по купівлі - продажу і документи на квартиру за адресою [ADDRESS] та оформити у власність [PERSON] , так як всі кошти за це майно він отримав. Також [PERSON] надав дозвіл на проживання в цій квартирі і виконання там будь - яких робіт та розпоряджання цим приміщенням в повному обсязі. (а.с. 58). Згідно копії іншого зобов`язання [PERSON] , оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] в перших числах травня 2006 року домовився з [PERSON] про купівлю нею в нього квартири за адресою [ADDRESS] , яку він має право приватизувати та продати та взяв у неї завдаток в сумі 4500 доларів США (а.с.114). Із копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28 липня 2021 року державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М., судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації Решетилівської селищної ради 17.03.2016 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 976076753242, номер запису про право власності: 15472487 (а.с.8). Копії розписок [PERSON] із блокнота [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки встановити характер даних позик, зокрема того, що вони стосуються розрахунку за спірну квартиру, неможливо (а.с.а.с.60-63). Тобто, судом установлено, що між [PERSON] , який в подальшому став власником спірної квартири, та матір`ю відповідача [PERSON] [PERSON] існувала усна домовленість про проживання відповідача та його матері у спірній квартирі, а договору купівлі - продажу квартири укладено не було. Також судом встановлено, що відповідно до копії акту №103 від 29.03.2021 обстеження житлово - побутових умов сім`ї [PERSON] , який підписаний заступником начальника відділу соціального захисту та охорони здоров`я Виконавчого комітету Решетилівської міської ради Коваленко А.В. та свідками [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] без реєстрації проживає в квартирі [ADDRESS] з 2007 року і по даний час (а.с.67). Іншим актом обстеження квартири та матеріально - побутових умов сім`ї, за підписом працівників поліції [PERSON] , [PERSON] , листоноші [PERSON] , сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який завірений секретарем Виконавчого комітету Решетилівської міської ради Тринчук О.А., встановлено, що мати відповідача [PERSON] . [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] з 01.10.2006 і по даний час (дата складання акта не зазначена). При цьому сплачує всі необхідні платежі, дотримується правил та норм співжиття, своїми силами та за свої кошти зробила водогін та каналізаційні відводи. В квартирі проведено євроремонт, зроблено всі комунікації, електромережа, підсилене панельне перекриття. В даний час в квартирі проживає син [PERSON] [PERSON] (а.с.68). Позивач [PERSON] не заперечував того факту, що відповідач [PERSON] проживає в спірній квартирі приблизно з 2007 чи 2008 року. Також зі сторони позивача не було заперечень того, що саме відповідач сплачує за комунальні послуги. Щодо висловлених в судовому засіданні 28 березня 2022 року заперечень представника позивача [PERSON] , що стосуються поданих відповідачем доказів, зокрема, про те, що вони подані несвоєчасно, не завірені належним чином, та не були направлені іншій стороні суд зазначає наступне. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 3, 8 статті 83 ЦПК України). Ухвалою судді від 20 вересня 2021 року про відкриття провадження по даній справі відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву та зустрічного позову з дня отримання даної ухвали. Вказану ухвалу суду відповідач [PERSON] отримав 30 листопада 2021 року, що підтверджується власноручно написаною ним розпискою (а.с. 43). Заява по суті справи, названа [PERSON] «заперечення» (фактично - відзив) з додатками надійшли до суду 28 грудня 2021 року, тобто, з пропуском строків, визначених в ухвалі суду від 20 вересня 2021 року. Крім того додатки не були засвідчені, як це передбачено статтею 95 ЦПК України. Водночас суд, враховуючи предмет спору, який стосується виселення особи без надання іншого житлового приміщення, що є чутливої сферою життя, важливість даної справи для сторін та ймовірні негативні наслідки ухвалення рішення на основі доказів, поданих лише однією стороною, дійшов висновку про необхідність врахування всіх наявних доказів по справі. Суд також зазначає, що оригінали поданих відповідачем доказів досліджувалися безпосередньо в судовому засіданні 28 березня 2022 року. Із усіма поданими документами сторона позивача ознайомилася в повному обсязі. При цьому суд виходить з аксіоми цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», якою також керується Верховний Суд у окремих своїх постановах. Судом не приймаються зауваження представника позивача [PERSON] [PERSON] з приводу досліджених зобов`язань [PERSON] про те, що його підписи на них значно різняться, що ставить під сумнів те, що саме [PERSON] підписував вказані зобов`язання, оскільки судом роз`яснювалося право сторони заявляти клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, на що сторона позивача вказала про відсутність такої потреби. Щодо стосується безпосередньо позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення суд виходить з наступного. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Розглядаючи доцільність та пропорційність в даній справі застосування такого заходу як виселення відповідача суд виходить з такого. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі з 2007 року, що не заперечується стороною позивача. Також було встановлено, що іншого житла відповідач не має. В той же час позивач [PERSON] знав ще до прийняття спадщини, що у ньому проживає відповідач [PERSON] , а отже, він мав можливість з`ясувати у нього підстави такого проживання, а також довідатися про його наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. Оскільки позивач, набувши у власність спадкове майно, знав про проживання в ньому відповідача, який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом виселення [PERSON] , який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Таким чином, судом не встановлено нагальної суспільної необхідності для застосування таких обмежень права на повагу до житла, які зазначені у позовній заяві, тому, задовольняючи вимоги позивача, втручання в зазначене право [PERSON] не буде пропорційним, переслідуваній легітимній меті. Посилання сторони позивача на принцип непорушності права приватної власності не спростовує висновку суду, оскільки виселення є крайньою формою втручання у право особи на користування житлом, пропорційність застосування якого з урахуванням обставин цієї справи не доведено. Судом також враховуються аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 733/420/19 з подібними правовідносинами. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищезазначене суд доходить висновку, що у задоволенні вимог позивача слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд покладає судові витрати на позивача. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed