Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

04 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Товарисива з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Березанська птахофабрика», Приватного підприємтсва «АВ-ПАК» про визнання договору поставки недійсним в зв`язку з вчиненням його під впливом обману обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. 26 квітня 2017 року позивач передала 900 000,00 грн. директору ТОВ «ТД «Березанська птахофабрика» Литвиненку С.Г. в пакеті чорного кольору за адресою: м. Київ, вул. Миколи Василенка, буд. 2. На підтвердження отримання коштів від позивача, відповідач-1 надав гарантійний лист, відповідно до якого відповідач-1 зобов`язується в період з червня по вересень 2017 року відпустити позивачу курячі яйця категорії С1 в кількості 3571 ящиків на загальну суму 900 000,00 грн. Також було укладено договір поставки №2604-17 від 26.04.2017. Підписуючи вищевказаний договір поставки, відповідач-1 запевнив позивача про те, що саме таким чином оформляються договори позики. У жовтні 2017 року позивач звернулась до керівництва ТОВ «ТД» Березанська птахофабрика» з вимогою повернути кошти у розмірі 900 000,00 грн., однак відповідач 1 відмовився повертати отримані кошти. У зв`язку з цим, відповідно до ст.ст. 203, 215 та 230 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду з відповідним позовом та просить визнати укладений договір поcтавки №2604-17 від 26 квітня 2017 року недійсним у зв`язку з вчиненням його під впливом обману, оскільки з боку позивача мало місце помилки стосовно правової природи укладеного договору поставки. На виконання вимог п. п. 2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, інші процесуальні дії у справі. 07 лютого 2020 року справу прийнято до провадження судді Коваленко К.В. та відкрито провадження по справі. 13.03.2020 на адресу суду надійшло електронне повідомлення від відповідача 2 з прохання відкласти підготовче засідання по справі у зв`язку з неможливістю приймати участь у розгляді справи. 18.03.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ПП «АВ-ПАК», в якому відповідач 2 просив відмовити в задоволені позову з огляду на те, що Товариство є неналежним відповідачем у даній справі оскільки позивачем взагалі не заявлено позовних вимог до Товариства. А враховуючи те, що в ЄДР містяться відомості про позивача як про суб`єкта підприємницької діяльності, то у відповідача 2 виникають сумніви щодо того, що позивач як підприємець з десятирічним стажем був введений в оману оскільки ніколи не укладав договір з фізичними особами та не займався господарською діяльністю. 24.03.2020 від представника позивача, адвоката Сергієнка В.К., надійшла заява з проханням проводити підготовче засідання за відсутності позивача та його представника. 05.06.2020 провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. 07.09.2020 від представника позивача - адвоката Сергієнка В.К. надійшла заява про направлення судової повістки на адресу відповідача 1, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Неодноразово від представника позивача - адвоката Сергієнка В.К. надходили заяви про відкладення розгляду справи, а саме: 22.10.2020, 03.12.2020, 08.02.2021, 31.02.2021, 30.03.2021 представник відповідача 2 надіслав до суду електронне клопотання з проханням відкласти судове засідання. У зв`язку з тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя (повідомлення Вищої ради правосуддя від 12.05.2021), на підставі розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області № 484 від 02.07.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судових справ і дану справу розподілено судді Червонопиському В.С. Ухвалою суду від 22.10.2021 справу прийнято до провадження судді Червонописького В.С. та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 20.12.2021 ухвалою суду розгляд справи призначено на 14.03.2022 о 16 годині 00 хвилин. Суд не вбачає за можливе в черговий раз відкладати судове засідання, оскільки вбачається, що сторони зловживають правом на відкладення заявляючи неодноразово клопотання про відкладення належним чином не обґрунтовуючи їх. Суд також бере до уваги вимоги ЦПК щодо розумності строків розгляду справи. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 26 квітня 2017 між ТОВ «ТД «Березанська птахофабрика» - продавець та [PERSON] - покупець було укладено договір на поставки №2604-17 (а.с.11). Згідно п.1.1. та 1.2. спірного договору продавець продає, а покупець купує яйце куряче категорії С1. Ціна товару визначається за взаємною згодою сторін та вказується в видаткових накладних на момент поставки товару, але на загальну суму 900 000,00 (дев`ятсот) тисяч гривень, в кількості 3571 ящиків. Як встановлено судом, між сторонами укладено договір лише на поставку товару зі складу відповідача 1 (продавця), на виконання якого відповідач 2 надав позивачу гарантійний лист від 26.04.2017, відповідно до якого зобов`язався відвантажити курячі яйця категорії С1 в кількості 3571 ящиків на загальну суму 900 000,00 грн. в період з червня по вересень 2017 року. У відповідності до ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а сааме зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман , що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору поставки, посилається на положення ст.ст. 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, мотивуючи тим, що при укладенні договору відповідач 1 та відповідач 2 ввели її в оману щодо природи укладеного договору, оскільки укладений нею договір по своїй правовій природі є договором поставки, а не договором позики, як вважав позивач. Як зазначає позовач у своєму позові відповідач 1 та відповідач 2 скористались там, що позивач ніколи не займалась підприємницькою діяльністю, ніколи не заключала ніяких угод як фізична особа, проявила співчуття до відповідачів, навмисно приховали обставини, наявність яких перешкоджала виконанню гарантійного листа та договору поставки, отримали від позивача 900 000,00 гривень на виконання договору поставки та гарантійного листа, хоча ці кошти позивач надавала в борг. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не наддавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідачів, умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Суд не бере до уваги копію квитанції N@2PL072439 від 26.04.2017, оскільки відповідно до даної квитанції відбулось перерахування коштів від платника - Транз.сч._DN,DG,DZ до отримувача - ПП «АВ-ПАК», перерахована сума коштів склала 874 125.00 грн., призначення платежу: «фінансова допомога зворотня через [PERSON] , [PERSON] [NUMBER] ». Позивач жодним чином не довів, що саме ці кошти їй належали та були надані нею у борг відповідачу 1. Отже, судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку відповідачів дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договору, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах, невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідачів, що призвели до укладення позивачем договору. Крім того, позивач не заявляє претензій стосовно якості придбаного товару, не просить повернути сплачені кошти у зв`язку з невиконанням відповідачем 1 умов договору поставки. Аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені спірним договором, вбачається, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, при підписанні договору позивач погодилась з умовами цього договору, вчинила дії, пов`язані з виконанням зобов`язань по договору (передала 900 000,00 грн., про що був складений гарантійний лист), спірний договір підписано нею самостійно, що вказує на усвідомлення позивачем на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків. За таких встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі ст. 230 ЦК України, не довів самого факту обману, наявність умислу в діях відповідачів та істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржуваний договір вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідачів, що нею неправильно сприймались фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тому правових підстав для визнання договору недійсним суд не вбачає. Помилка, допущена внаслідок незнання позивачем закону та неправильного тлумачення змісту договору поставки, не може бути підставою для визнання правочину недійсним. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на повну відмову у задоволенні позову, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Outcome: dismissed