Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 58 429, 13 грн, витрати на проведення визначення матеріального збитку у розмірі 2 200, 00 грн, судові витрати, понесені ним у справі. В обґрунтування позову вказано, що транспортний засіб позивача «KIA RIO» (реєстраційний номер [NUMBER] ) був пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася внаслідок зіткнення з автомобілем «Audi А6» (реєстраційний номер Республіки Литва [NUMBER] ), за кермом якого знаходився [PERSON] і був застрахований відповідачем. За висновком щодо вартості матеріального збитку № 48/02-19 сума спричинених збитків становить 59 429, 13 грн. Проте страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи її тим, що за кермом автомобіля знаходився [PERSON] , доказів правомірності керування якого страховику не надано. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. У провадженні Печерського районного суду м. Києва з 17 жовтня 2019 року перебуває вказана справа, позовна заява з додатками якої подана до суду через систему «Електронний суд», доступ до котрої отримують учасники справи, зареєструвавшись у ній. 15 грудня 2020 року ухвалою судді Писанця В. А. відкрито провадження у справі для розгляду справи у загальному порядку /а. с. 62/. 26 березня 2020 року у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті /а. с. 72/. 28 жовтня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 408 від 28 жовтня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом /а. с. 87-88/. 15 лютого 2022 року представником позивача на електронну поштову скриньку суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача. Позивач, її представник, а також представники відповідача і третьої особи у справі не з`явилися у судове засідання, про яке повідомлені були належним чином, окрім вищевказаних, заяви по суті та / або з процесуальних питань до суду не надходили. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень позивача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. 19 лютого 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода на перехресті вул. Я. Івашкевича та вул. Вишгородській у м. Києві за участі транспортного засобу «Audi А6» (реєстраційний номер Республіки Литва [NUMBER] ), під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого забезпечена полісом № АМ/9868124 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданим ТДВ СК «Альфа-Гарант», та транспортного засобу «KIA RIO» (реєстраційний номер [NUMBER] ) під керуванням - позивача [PERSON] /а. с. 18, 19/. 10 квітня 2019 року постановою Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/2970/19 визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнено до адміністративної відповідальності /а. с. 8/. 20 лютого 2019 року [PERSON] було подано ТДВ СК «Альфа-Гарант» заяву про страхове відшкодування /а. с. 52-56/. 22 лютого 2019 року складено звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 48/02-19 суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] (сертифікат № 57/18 від 23 січня 2018 року). Відповідно до цього звіту, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «KIA RIO» (реєстраційний номер [NUMBER] ) становить 59 429, 13 грн з врахуванням ПДВ та 54 131, 35 грн без ПДВ (на використані запасні частини), без врахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження - 98 160, 70 грн. Ринкова вартість легкового автомобіля «KIA RIO» (реєстраційний номер [NUMBER] ) до моменту дорожньо-транспортної пригоди становить 157 358, 04 грн /а. с. 21-(29)-51/. 12 липня 2019 року страховик надав відповідь позивачеві про відмову у задоволенні його заяви про страхове відшкодування потерпілому, вказавши, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» не отримано інформації щодо правомірного володіння забезпеченим транспортним засобом «Audi А6» (реєстраційний номер Республіки Литва [NUMBER] ) [PERSON] /а. с. 58/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до вимог ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальник або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Розмір завданої шкоди та страхового відшкодування розраховується відповідно до норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Нормами статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що н. суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих з наслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно з частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності до висновку звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 48/02-19 від 22 лютого 2019 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] (сертифікат № 57/18 від 23 січня 2018 року), вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «KIA RIO» (реєстраційний номер [NUMBER] ) становить 59 429, 13 грн з врахуванням ПДВ /а. с. 21-(29)-51/. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа, б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). У відповідності з вимогами ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) зобов`язаний протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Відповідно до статті 37 цього Закону підставами для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: - навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону (пункт 37.1.1.); - вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону) (пункт 37.1.2.); - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (пункт 37.1.3.); - неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (пункт 37.1.4.). Отже відмова у виплаті суми страхового відшкодування з тих підстав, що власник пошкодженого транспортного засобу [позивач] не надав страховику [відповідачеві] документи, які підтверджують правомірність користування застрахованим ним же транспортним засобом «Audi А6» (реєстраційний номер Республіки Литва [NUMBER] ) [PERSON] , враховуючи, що отримання таких документів не є обов`язком потерпілої сторони, перебувають за межами його можливостей, і не може ставитися у залежність до одержання компенсації нанесеної майнової шкоди, є не правомірною. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, вимоги законними і тому вони підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 768, 40 грн, а за проведення дослідження і визначення матеріального збитку завданого автомобілю позивачем сплачено 2 200, 00 грн, які підлягають стягненню з відповідача /а. с. 7, 51/. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved