Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

11.10.2021 до суду засобами поштового зв`язку надійшла вищевказана позовна заява, за якою позивачка [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за Договором про участь у вихованні та утриманні дітей, укладеним 05.10.2018 та зареєстрованим приватним нотаріусом Дроботя А.В. за №751, в сумі 281358, 12 грн.; вирішити питання про розподіл судових витрат. 13.10.2021 судом постановлено ухвалу, якою позовну заяву, що надійшла до суду 11.10.2021 залишено без руху. 28.10.2021 позивачка [PERSON] на виконання вимог ухвали від 13.10.2021 подала заяву про усунення недоліків, до якої додала уточнено позовну заяву, з прохальної частини якої вбачається, що предметом позову є стягнення з відповідача [PERSON] на позивачку [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів за Договором про участь у вихованні та утриманні дітей. Окрім цього з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», просила звільнити її від сплати судового збору, оскільки нею заявлена вимога про стягнення аліментів, або відстрочити сплату такого до вирішення справи по суті. 29.10.2021 судом постановлено ухвалу, якою серед іншого відкрито провадження у справі. У відзиві від 24.12.2021 представник відповідача адвокат Миня Г.І. зазначає, що її клієнт з 05.06.2018 зареєстрований як безробітній, у зв`язку з введенням карантину має труднощі у працевлаштуванні. Також адвокат стверджує, що відповідачем за період з 02.10.2018 по 05.09.2021 сплачено аліменти на суму 32955,02 грн. 27.01.2022 представником відповідача адвокатом Миня Г.І. подана до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначає про те, що відповідач не має наміру ухилятися від виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання дітей, однак не погоджуючись із сумою заборгованості зі сплати аліментів, зокрема щодо нарахування 10% просить у позові відмовити в повному обсязі. 13.01.2022 адвокат Козакова М.В. подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідачем сплачено суму у 27965,10 грн., а заявлена ним сплата аліментів у 32955, 02 грн. не підтверджена. 18.02.2022 представником позивачки адвокатом Козаковою М.В. подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, за якою сторона позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором про участь у вихованні та утриманні дітей, укладеному 05.10.2018 між сторонами, в сумі 155934 грн., яка складається з основної суми заборгованості у 142034, 90 грн. та суми відсотків у 13900 грн. за період з 05.10.2018 по 05.09.2021 В обґрунтування заявленого посилається на те, що між сторонами було укладено вищевказаний договір, де обумовлено щомісячну виплату аліментів у 5000 грн. на дітей, а також збільшення такої суми на 10% щоквартально/щорічно. Однак відповідач, не зважаючи на письмові вимоги про необхідність виконання умов договору, адресовані йому позивачкою, уникав сплату аліментів у визначеному обсязі, сплачував такі нерегулярно й частково. В судове засідання сторони не з`явилися, однак представник позивачки просила здійснити розгляд справи без участі сторони позивача, подала до суду письмовий виступ в судових дебатах. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, врахувавши позицію сторін, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною першою ст. 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. 05.10.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про участь у вихованні та триманні дітей, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу за реєстровим №751. Умовами договору визначено, що діти [PERSON] , 2014 р.н. та [PERSON] , 2010 р.н. проживають разом з матір`ю (п. 2), батько щомісячно перераховує на рахунок або готівкою 5000 грн. на утримання дітей, що складає 50% щомісячних витрат на утримання дітей, дана сума щороку/щокварталу збільшується на 10% (п. 10); всі спори, що виникають в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумачення окремих положень цього договору, вирішуються сторонами шляхом перегорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку (п. 16). 04.12.2018 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Виписками з карткового рахунку [PERSON] у ПриватБанк, а також таблицею про поступлення грошових коштів на виконання Договору стверджується внесення відповідачем за період з 05.10.2018 по 31.08.2021 2795,10 грн. При цьому із зведеної таблиці по зобов`язанням за договором від 05.10.2018, наданої стороною позивача, видно, що розмір щомісячного платежу у 5000 грн. з урахуванням збільшення на 10% в 2020 та 2021 роках та з огляду на сплату аліментів у 2795, 10 грн. за трирічний період становить 155934, 90 грн., де 142034, 90 грн. сумарний розмір заборгованості з витрат на утримання дитини з розрахунку 5000 грн. щомісячно та 13900 грн. сумарний розмір заборгованості, яка виникла внаслідок збільшення на 10% розміру щомісячних витрат на утримання дітей. В розглядуваному випадку суд констатує неналежне виконання обов`язку відповідача зі сплати аліментів, визначеному умовами договору, зокрема пункту 10 в частині щомісячного перерахунку на утримання дітей 5000 грн., внаслідок чого утворилася заборгованість відповідача перед позивачкою. За період з 05.10.2018 по 31.08.2021 з врахуванням внесених відповідачем коштів означена сума заборгованості становить 142034, 90 грн. Разом з цим суд критично відноситься до твердження представника відповідача про те, що останнім внесено у сплату аліментів за договором 32955, 02 грн., так як таке не підтверджено відповідними доказами, що суперечить положенням ст. 12 ЦПК України, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому щодо положення пункту 10 договору в частині домовленості сторін про збільшення суми аліментів у 5000 грн. щороку/щокварталу на 10%, суд зазначає, що вказана умова договору допускає різночитання. За позицією сторони відповідача вказане положення договору потребує окремого тлумачення. Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами. Частиною 1 ст. 213 ЦК України передбачено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). За відсутності згоди на вимогу однієї або обох сторін правочину тлумачення його здійснюється судом (ч. 2 ст. 213 ЦК України). Таким чином, підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всього правочину або його частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст правочину або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити його намір. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Більш того п. 16 розглядуваного договору визначено, що розбіжності в тлумачення окремих положень цього договору, вирішуються сторонами шляхом перегорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Тобто вказаним пунктом визначено необхідність досудового врегулювання спору, що унеможливлює розгляд вказаного питання у даному провадженні. З огляду на наявність розбіжностей в тлумаченні частини договору зі сторони відповідача, а також враховуючи неточність такого положення, що має наслідком неможливість проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення суми у 13900 грн., яка за твердженням позивача виникла внаслідок збільшення на 10% розміру щомісячних витрат на утримання дітей. Щодо твердження сторони відповідача про те, що стягнення аліментів за укладеним між сторонами договором повинно здійснюватися в позасудовому порядку шляхом виконавчого напису нотаріуса, то суд зазначає наступне. Встановлений ч. 2 ст. 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист. Що стосується посилання сторони відповідача на незадовільний майновий стан відповідача слід зазначити, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів визначений рішенням суду або за домовленістю сторін, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках передбачених цим Кодексом. Сторона відповідача своїм правом, визначеним ч. 1 ст. 193 ЦПК України, пред`явити зустрічний позов не скористалася, а тому доводи про незадовільний майновий стан відповідача не можуть бути підставою для розгляду питання про зменшення заборгованості зі сплати аліментів. Враховуючи вищезазначене, вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь заборгованості за договором підлягає до часткового задоволення, а саме в частині стягнення суми у 142034, 90 грн. за період за період з 05.10.2018 по 05.09.2021. Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням того, що позивачкою при зверненні до суду з розглядуваним позовом судовий збір не сплачувався відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути означену суму з відповідача на користь держави за розгляд судом вимоги немайнового характеру - про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Означена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивачки надано: договір про надання правової допомоги, укладений 01.07.2021 [PERSON] з адвокатом Козаковою М.В., додаткова угода до договору від 07.07.2021, акт №1 про надання правової допомоги за період з 01.07.2021 по 10.12.2021 на суму 17180 грн., а також квитанція до прибуткового касового ордеру 21.10.2021та 10.12.2021на загальну суму 10000 грн. В заяві від 13.12.2021 позивачка зазначає, що нею здійснено переплату послуг на 2820 грн. й просить врахувати означене при ухваленні рішенні. У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. З огляду на вказане, за відсутність заперечень зі сторони відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правову допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог, виходячи з суми в сумі 17180 грн.

Outcome: partial