Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-24 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодженням здоров`я. Позиція позивача Позивач посилається на те, що з 05.10.1987 року по 11.11.1988 року, з 14.01.1991 року по 03.02.2004 року, з 16.02.2004 року по 30.09.2013 року він працював на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у шкідливих умовах і отримав професійні захворювання. 22 січня 2008 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві. 12.07.2013 року йому було встановлено первинно 15% втрати професійної працездатності, у зв`язку з виробничою травмою. У подальшому стан його здоров`я погіршився та висновком МСЕК від 05.02.2014 року йому було первинно-повторно встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Позивач просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я у сумі 227 000,00 грн., оскільки саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я. Позовна заява містить клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою судді від 26 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Заяви та клопотання відповідача Від представника відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Писанки Н.С. надійшла заява із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. На думку представника відповідача справа потребує розгляду у порядку загального позовного провадження у зв`язку з необхідністю проведення судово-психологічної експертизи для вирішення питання встановлення факту заподіяння моральної шкоди та її розміру, витребування додаткових доказів, а саме первинної медичної документації позивача та індивідуальної програми реабілітації інваліда. Дослідивши матеріали справи, клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд приходить до наступного. Як передбачено частинами 4, 5 статті 277 ЦПК України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Так, ч. 7 ст. 277 ЦПК України встановлено, що частини друга - шоста статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Відповідно до ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. За приписами ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. Виходячи зі змісту ст. 19 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями ст. 274 ЦПК України, з огляду на предмет позову, що виникає з трудових відносин, враховуючи те, що даний спір не входить до переліку справ, передбачених частиною 4 ст. 274 ЦПК України, суд не вбачає у заяві відповідача обґрунтованих підстав для переходу до розгляду справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.12.2020 р. у справі № 210/2227/19. Отже, відповідно до вимог ч. 4 ст. 277 ЦПК України, вказану заяву представника відповідача слід залишити без задоволення. Крім того, спрощене провадження, як і загальне позовне провадження спрямовані на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження не є провадженням, в якому розглядаються безспірні вимоги. Отже, відповідач не позбавлений можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, не позбавлений можливості надавати суду свої докази на спростування вимог позивача у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України. За змістом статей 81, 83 ЦПК України, позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Позивачем додані до позовної заяви письмові докази, що підтверджують обставини, на які він посилається у позовній заяві, а саме його роботу на підприємстві відповідача у шкідливих умовах, встановлення йому висновком МСЕК втрати професійної працездатності внаслідок професійних захворювань. Як визначено постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Таким чином, факт встановлення позивачу стійкої втрати працездатності висновком МСЕК вже є підставою для відшкодування йому моральної шкоди. Тому, відсутня необхідність у витребуванні додаткових медичних документів за наявності відповідної довідки МСЕК. Призначення по справі судово-психологічної експертизи є недоцільним, оскільки наявність висновків судово-психологічної експертизи не є обов`язковою для суду при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди. Ступінь втрати професійної працездатності позивачу вже встановлено МСЕК. Наявність чи відсутність у позивача моральної шкоди може бути встановлена судом без проведення відповідної експертизи. Тому, суд не знаходить підстав для задоволення клопотань представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, витребування у позивача додаткових доказів, призначення експертизи. Заперечення відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» згідно поданих пояснень позовні вимоги не визнає з наступних підстав: - позивач був обізнаний з правилами особистої безпеки та інструкцією з охорони праці, однак свідомо порушив їх, що призвело до травми, таким чином відсутня вина відповідача в отриманні позивачем тілесних ушкоджень; - після отриманої травми позивач продовжував працювати, щорічно проходив медичні огляди і визнавався придатним до роботи за професією; - приховування позивачем та медичним закладом, який проводив медичні огляди, стану здоров`я позивача позбавило відповідача можливості вжити заходи, направлені на профілактику професійних захворювань; - позивач був забезпечений необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, відповідачем були створені безпечні і нешкідливі умови праці, наскільки це є обґрунтовано практично можливим; - важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача не є достатніми та самостійними підставами для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди; - наявність факту моральної шкоди може бути встановлена лише висновком судово-психологічної експертизи. Фактичні обставини, встановлені судом Згідно з записами у трудовій книжці [PERSON] з 05.10.1987 року по 11.11.1988 року, з 14.01.1991 року по 03.02.2004 року, з 16.02.2004 року по 30.09.2013 року працював на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 30.09.2013 року [PERSON] був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи (п.2 ст.40 КЗпП України). 25.01.2008 року директором ВСП «Шахта імені М.І. Сташкова» ВАТ «Павлоградвугілля» [PERSON] затверджений акт № 2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, а також акт розслідування нещасного випадку, що стався 22.01.2008 року о 15-30 год. За змістом зазначених документів, комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався з [PERSON] 22.01.2008 року, а саме: 22 січня 2008 року в другу зміну заступником начальника дільниці з видобутку вугілля № 1 [PERSON] , через гірничого майстра [PERSON] був даний нард ланці гірників очисного забою у кількості 9 чоловік на видобуток вугілля у 428 лаві в об`ємі 440 тон, а також виконання кінцевих операцій. По розстановці проведеної гірничим майстром, гірник очисного забою [PERSON] отримав наряд на виконання робіт по переміщенню секцій механізованого кріплення КД-80. На початку зміни комбайн УКД-200, яким керував машиніст гірничих виїмкових машин [PERSON] , знаходився на секції механізованого кріплення № 20 у напрямку 428 бортового штреку. При виїмці вугілля в районі секцій механізованого кріплення №№55-60 зросло навантаження на комбайн в наслідок того, що лінія скребкового конвеєра СП-251 була занадто притиснута до забою. О 15-35 год. гірник очисного забою [PERSON] , не попередивши машиніста гірничих виїмкових машин [PERSON] , перемістився попереду комбайна в район секції механізованого кріплення № 64, щоб відтягнути лінію скребкового конвеєру СП-251 від забою, що є порушенням технологічного процесу. У цей момент, у 4 метрах від комбайну, стався порив кільця верхньої гілки тягового ланцюга комбайна УКД-200, при цьому уламком кільця довжиною 3 см, що відскочив, вдарило [PERSON] у праве око. Гірничий майстер [PERSON] на момент нещасного випадку знаходився на 428 бортовому штреку, біля верхньої приводної станції конвеєра СП-251. Причиною нещасного випадку, що стався з [PERSON] , зазначено: 1) руйнування кільця тягового ланцюга комбайна, внаслідок його незадовільного технічного стану (наявність тріщини кільця, що з`явилася раніше). Порушення п. 3.18 «Інструкції № 2 з охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінці в шахті машиніста гірничих виїмкових машин (очисні роботи)», п. 35.5. «Технологічних процесів, що виконуються під час експлуатації механізованих комплексів з механізованим кріпленням «Донбас-80», п. 2.1. «Посадової інструкції гірничого майстра дільниці з видобутку вугілля № 1 ВСП «Шахта ім. М.І. Сташкова» ВАТ «Павлоградвугілля»; 2)виконання потерпілим робіт в лаві попереду комбайна під час його роботи. Порушення п. 3.1 «Інструкції № 1 з охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінці в шахті гірника очисного забою», п. 8.1. «Технологічних процесів, що виконуються під час експлуатації механізованих комплексів з механізованим кріпленням «Донбас-80»; 3) низька виробнича дисципліна у зміні, якою керував гірничий майстер [PERSON] . Порушення 2.1. «Посадової інструкції гірничого майстра дільниці з видобутку вугілля № 1 ВСП «Шахта ім.. М.І. Сташкова» ВАТ «Павлоградвугілля». Відповідно до довідки МСЕК серії АБ № 0006471 від 12.07.2013 року [PERSON] первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності, виробнича травма (акт Н-1 від 25.01.2008року № 2), рекомендовано медикаментозне лікування. 19 грудня 2013 року начальником Першотравенського міськрайонного Управління Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, головним державним санітарним лікарем м. Першотравенська, Петропавлівського та Межівського районів [PERSON] затверджено акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4, з якого вбачається, що [PERSON] 10 грудня 2013 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини встановлений діагноз: 1) радикулопатія шийна С6, С7 і попереко-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта на фоні спондилоартрозу, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, виражений периферичний нейросудинний синдром, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня) та остеоартрозу колінних суглобів (ПФС першого-другого ступеня), деф.артрозу дрібних суглобів кистей (М54.1), (М17-М19); 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст. Легенева недостатність першого ст. (J44); 4) нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху) (Н90.3). Цим же актом встановлено обставини виникнення хронічного професійного захворювання: недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту; неефективність роботи систем вентиляції, захисних засобів, в результаті тривалої роботи, пов`язаною з важкою працею, шумом в умовах високої запиленості рудничного повітря в підземних виробках шахт. Причини виникнення професійного захворювання: запиленість повітря робочої зони: максимальний 427,76 мг/м3 (SiО2 7,05%) при ГДК 4 мг/м3, 67% за зміну (Гіг. кл. таб. 4.11.1 - кл. 3.4); рівень шуму: 91 дБ «А» при ГДР 80 дБ «А», 100% за зміну (Гіг. кл. таб. 4.11.1 - кл. 3.2); рівень загальної та локальної вібрації: 115,2 дБ при ГДР 113 дБ, 8% за зміну (Гіг. кл. таб. 4.11.3 - кл. 3.2); рівень фізичного перенавантаження: підіймання вантажу вагою до 50 кг, 70% за зміну (Гіг. кл. таб. 4.11.7 - кл. 3.2), сумарна вага до 1000 кг (Гіг. кл. таб. 4.11.7 - кл. 3.2), вимушена поза «на колінах та ліктях» 80% за зміну (Гіг. кл. таб. 4.11.7 - кл. 3.2). Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів (1991-2013 роки) та зміною керівників підприємств. Згідно довідки Міжрайонної профпатологічної МСЕК Серії АБ № 0009293 від 05.02.2014 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, вбачається, що після огляду [PERSON] первинно-повторно встановлено третю групу інвалідності та 65 відсотків втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: первинно 35 відсотків радикулопатія, первинно 10 відсотків - ХОЗЛ, первинно 5 відсотків - туговухість, повторно 15 відсотків - виробнича травма (акт Н-1 від 25.01.2008року № 2). Рекомендоване медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Згідно довідки Міжрайонної профпатологічної МСЕК Серії 12 ААА № 004430 від 21.01.2015 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, вбачається, що після огляду [PERSON] повторно встановлено третю групу інвалідності та 65 відсотків втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: 40 відсотків радикулопатія з ДФР, 10 відсотків - ХОЗЛ, 5 відсотків - туговухість, 10 відсотків - виробнича травма (акт Н-1 від 25.01.2008 року № 2). Рекомендоване медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Згідно довідки Міжрайонної профпатологічної МСЕК Серії 12 ААА № 044448 від 21.12.2016 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, вбачається, що після огляду [PERSON] повторно встановлено третю групу інвалідності та 65 відсотків втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: 40 відсотків радикулопатія з ДФР, 10 відсотків - ХОЗЛ, 5 відсотків - туговухість, 10 відсотків - виробнича травма (акт Н-1 від 25.01.2008року № 2). Рекомендоване медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Згідно довідок Міжрайонної профпатологічної МСЕК від 28.01.2021 року, а саме до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, виданої Міжрайонною профпатологічною МСЕК, серії 12 ААВ № 129590 та про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 063712, вбачається, що після повторного огляду [PERSON] безстроково встановлено третю групу інвалідності та 65 відсотків втрати професійної працездатності сукупно, у тому числі: 40 відсотків радикулопатія з ДФР, 10 відсотків - ХОЗЛ, 5 відсотків - туговухість, 10 відсотків - виробнича травма (акт Н-1 від 25.01.2008року № 2). Протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно. Рекомендовано нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування. Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності. Надані позивачем письмові докази є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування. Копії письмових доказів засвідчені особистим підписом представника позивача адвокатом Меланчуком І.В. із зазначенням дати такого засвідчення. Тому, у суду немає підстав для сумніву у достовірності цих доказів. Норми права, які застосував суд У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з частинами першою та п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з пунктом 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що наявність вини позивача у нещасному випадку, який стався під час виконання ним посадових обов`язків виключає відшкодування відповідачем заподіяної моральної шкоди через ушкодження здоров`я та втрату професійної працездатності. Матеріалами справи підтверджується, що внаслідок виробничої травми та тривалої дії шкідливих факторів на робочому місці позивач втратив професійну працездатність, став інвалідом третьої групи, що порушило його звичне життя, змусило лікуватися, пристосовуватися до життя з обмеженими можливостями. Ушкодженням здоров`я позивачу заподіяні фізичні та моральні страждання, оскільки він відчуває фізичний біль та душевні страждання, він позбавлений можливості реалізації своїх здібностей, змушений приймати лікарські препарати, постійно відчуває наслідки минулої роботи в неналежних умовах, що свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди. Таким чином, судом встановлено порушення права позивача на безпечні та здорові умови праці, що призвело до виникнення професійних захворювань та встановлення позивачу інвалідності. Тому наявні підстави для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд наголошує на тому, що відповідач повинен відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням та виробничою травмою. З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності, неможливість відновлення здоров`я позивача, необхідність постійного лікування та реабілітації, наявність вимушених змін у житті у зв`язку з наявністю професійних захворювань та інвалідності, враховуючи ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, а також конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 130 000 грн., що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Згідно підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Визначена судом сума моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2021 року, тому ця сума підлягає стягненню з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Розподіл судових витрат Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичної особою (один відсоток розміру задоволених позовних вимог).

Outcome: partial