Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

10 листопада 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малалітньої доньки [PERSON] , [INFO] , призначити опікуном малолітньої [PERSON] - [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання доньки - [PERSON] щомісячно в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] народилася онука позивача - [PERSON] . Мати дитини, [PERSON] не підтримує доньку матеріально, не бере участь у її вихованні та піклуванні. [PERSON] неодноразово з 2017 року по даний час звертався до різних державних органів з зазначеною вище проблемою, а також 04.11.2021 до поліції з приводу невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, також звертався до Тростянецької районної державної адміністрації 14.03.2019, Гайсинського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 17.01.2019 до Тростянецького районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 09.07.2018. Вихованням і матеріальною підтримкою дитини [PERSON] займається лише позивач - [PERSON] , тому, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав, просить призначити його опікуном та стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання онуки [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 26.11.2021 провадження по справі відкрито, призначено підготовче засідання та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької област від 28.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В зв`язку із неявкою в судове засідання 21.02.2022 відповідача, розгляд справи відкладено на 10.03.2022. В судове засідання з`явився позивач та його представник, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, при цьому висловилися, що не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник третьої особи в судовому засіданні висловилася про розгляд позову на підставі наявних матеріалів у справі з урахуванням якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Зазначила також про те, що Рішенням Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно доньки [PERSON] , а також служба у справах дітей Тростянецької селищної ради у своєму висновку №01-33/06 від 10.01.2022 зазначила, що вважає доцільним призначити [PERSON] опікуном над малолітньою [PERSON] . У судове засідання, призначене на 10.03.2022 відповідач повторно не з`явилася, причин неявки суду не повідомила та правом на подання відзиву не скористалася. Направлена на її адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Додатково про час та місце розгляду справи відповідач повідомлялася шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебпорталі Судової Влади України. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Тростянецькому та Чечельницькому районах Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 02 липня 2019 року, актовий запис №64. Батьками неповнолітньої [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 03.12.2021 №00034012888 відомості про батька дитини [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Приписами ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України унормовано, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до довідки Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області від 04.11.2021 №385 до складу зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Зі змісту актів встановлення факту проживання від 04.11.2021 випливає, що [PERSON] відсутня в домогосподарстві по [ADDRESS] та по [ADDRESS] . Разом з [PERSON] протягом останніх трьох тижнів проживає його онука [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-12). Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Рішенням виконавчого комітету Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області № 10 від 18 січня 2022 року затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] , [INFO] відносно доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.64). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] (а.с. 65-66) встановлено, що [PERSON] з жовтня 2021 року дійсно проживає у м. Гайсин Вінницької області, до дитини не телефонує, не цікавиться її життям та розвитком, станом здоров`я, не готує дитину до дорослого життя, не зустрічається з дитиною, що фактично свідчить про ухиляння від своїх батьківських обов`язків. Також з довідки відділення поліції №2 Гайсинського РУЮ від 09.12.2021 №4904/208/03-2021 громадянка [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1 ст. 184 КУпАП. Вважають, що дані обставини є підставою для позбавлення її батьківських прав. Крім того, згідно з висновком служби у справах дітей Тростянецької селищної ради про доцільність призначення громадянина [PERSON] опікуном над малолітньою [PERSON] №01-33/06 від 10.01.2022 служба у справах дітей вважає за доцільним призначення [PERSON] опікуном над малолітньою [PERSON] , [INFO] (а.с. 63). З висновку вбачається, що згідно з актом обстеження умов проживання від 10.01.2022 [PERSON] проживає по [ADDRESS] , зі слів сусідів, характеризується позитивно, створив всі необхідні умови для навчання, розвитку та виховання своєї онуки, протипоказів стану здоров`я, які б перешкоджали йому займатися дитиною немає, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, отримує пенсію по інвалідності та працює на посаді робітника з благоустрою у філії «Птахокомплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика». Свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, що [PERSON] не виконує своє батьківські обов`язки, не приходить до дочки, [PERSON] повністю утримується дідусем, який про неї добре піклується є доброю та порядною людиною. Пояснила, що відповідачки - [PERSON] не бачила давно, більше, як пів року тому. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] , суду пояснила, що [PERSON] не бачила давно, зазначила, що [PERSON] нічого не хотіла робити, постійно тікала з дому, а з часу народження [PERSON] , [PERSON] турбувався про дочку і онуку, однак відповідачка залишила дитину і змінила місце проживання, з того часу до дитини не навідується і не турбується про її виховання. Зазначила, що позивач гарно дбає за дитиною, турбується за онукою, матеріально утримує і забезпечує належне дитинство, дівчинка весела, доглянута, розвивається відповідно до свого віку, часто заходить в гості до свідка, як до сусідки і розповідає, що ображається на маму за те, що та її залишила. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Перелік підстав за яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України, серед яких, крім іншого, в пункті 2 зазначено ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 3 статті 5 СК України передбачено, що держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 № 3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 цієї ж постанови вказує, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява №31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 (заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини», N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини», [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції», N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», N11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», N27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», N12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: «Шульц проти Польщі», N50510/99, від 8 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини», N5496/04, від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки», N31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню [PERSON] зокрема: свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мала це робити. Щодо вимоги про призначення [PERSON] опікуном неповнолітньої [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ч.2 ст.243 СК України). Опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Право на опіку або піклування мають особи, які не досягли 14 років (малолітні особи) особи віком від 14 до 18 років (неповнолітні особи). У випадку встановлення опіки або піклування над малолітніми або неповнолітніми особами головною функцією є забезпечення належного виховання та захисту їх особистих немайнових і майнових прав та інтересів. Встановлення опіки або піклування відбувається якщо: 1) батьки померли; 2) батьки невідомі; 3) батьки визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими; 4) батьки позбавлені судом батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування з ними небезпечне для життя дитини; 5) батьки визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (психічно хворі, розумово відсталі або перебувають на тривалому стаціонарному лікуванні в лікувально-профілактичному закладі чи на державному утриманні в будинках-інтернатах); 6) батьки понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей (засуджені до позбавлення волі на тривалий час за скоєння злочину, за станом здоров`я (інваліди I - II групи) тощо); 7) батьки понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги та турботи; 8) батьки підкинули (залишили) дитину, і це підтверджено відповідними актами, складеними органами внутрішніх справ; 9) батьки відмовились від дітей в установленому законом порядку; 10) виїхали на постійне місце проживання або на постійне місце роботи за кордон чи перебувають у довготривалому відрядженні; 11) батьки перебувають під слідством. Враховуючи, що суд дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, а тому, малолітня [PERSON] , [INFO] потребує призначення опікуна. Таким опікуном бажає бути дід [PERSON] і така можливість підтверджена відповідним висновком та іншими матеріалами справи. Інших осіб, які б виявили бажання бути призначеними опікунами та/або піклувальниками судом не встановлено. Таким чином, з метою захисту прав і інтересів дитини, суд вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав та приизначення опікуном [PERSON] буде вчинене в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. За приписами положень ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до частини другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 247 Сімейного кодексу України встановлення опіки та піклування не припиняє права дитини на отримання пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника та інших соціальних виплат, призначених дитині відповідно до законів України, а також права власності дитини на ці виплати. За змістом ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При дослідженні обставин справи судом враховується той факт, що відповідач будь-яких заперечень щодо розміру аліментів до суду не надала, є особою працездатного віку, не надала доказів, щодо свого місця роботи чи перебування на обліку в Державній службі зайнятості. Крім цього, не надала доказів про свій стан здоров`я, зокрема який впливає на працездатність, наявність чи відсутність на праві власності, володінні та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, а також не надала будь-яких інших доказів, які б давали підстави вважати, про неможливість надання нею допомоги на утримання дитини. Зазначені обставини не можуть свідчити про наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють надання матір`ю матеріальної допомоги дитині щомісячно. Враховуючи вищевикладене, на думку суду позов є обґрунтованим та та вбачаються усі підстави для його задоволення. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду. Враховуючи те, що на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється при поданні заяви про захист прав малолітніх осіб, а відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільнені від сплати судового збору у справах про стягнення аліментів, тому відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір за дві позовних вимоги у розмірі 1816,00 грн, тобто 908,00 грн. за кожну вимогу.

Outcome: approved