Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 06 травня 2010 року, який був зареєстрований у Амур-Нижньодніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, що підтверджується актовим записом № 160 та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Як вказує позивач, спільне життя з відповідачем не склалося, тому що мають різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На підставі чого у сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що [PERSON] та [PERSON] стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сім`ю немає. Подружні відносини припинилися з 10.07.2019 року. З цього часу спільне господарство не ведеться. Необхідність звернення з позовом про розірвання шлюбу обумовлена тим, що спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та інтересам дитини. Згідно автоматичного розподілу справи між суддями від 21.05.2021 року зазначена цивільна справа передана для розгляду судді Кондрашову І.А. Ухвалою від 02 серпня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. Шляхом подання заяви 24.01.2022 року позивач усунув недоліки. Ухвалою від 24 січня 2022 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час розгляду справи повідомлена належним чином, 18 лютого 2022 року [PERSON] подала до суду заяву, в якій прохає розглянути справу без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує в частині розірвання шлюбу. Стосовно вимоги про те, що неповнолітнього сина [PERSON] залишити проживання із нею, просила закрити провадження. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином, 21 лютого 2022 року було зареєстровано заяву [PERSON] , в якій він прохає розглянути справу без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З матеріалів справи встановлено, що сторони 06 травня 2010 року, уклали шлюб у Амур-Нижньодніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 160. Від спільного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначено позивачем та визнається відповідачем, шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем, ведення ними спільного господарства та проживання, припинені з липня 2019 року. Причиною цього стали різні погляди на шлюб, погіршення стосунків, втрата почуття любові та поваги, внаслідок чого, позивач вважає, що спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу є неможливими та суперечить її інтересам. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки, як встановлено судом, примирення між сторонами не можливе, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та вважає за можливе розірвати шлюб між сторонами, а тому позов [PERSON] у цій частині підлягає задоволенню. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положенням ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тобто, з аналізу вказаних правових норм можна дійти висновку, що на кожну зі сторін покладено обов`язок щодо доведення перед судом обґрунтованості їх тверджень або заперечень належними доказами. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Стосовно вимоги про визначення місця проживання дитини, а саме неповнолітнього сина [PERSON] , суд приходить до висновку про прийняття відмови від позову в цій частині та закриття провадження по справі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Нормативне визначення принципу диспозитивності надає сторонам право вільно розпоряджатися предметом спору і процесу, зокрема, позивач має право відмовитися від позову. Це право закріплено в ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України і може бути реалізовано на будь-якій стадії судового процесу. Відмова позивача від позову це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Причини відмови від позову, з урахуванням принципу диспозитивності, не повинні оцінюватися судом. Відповідно до частини 3 ст. 206 ЦПК України у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Виходячи з вимог п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. За таких обставин, враховуючи що відмова від позову є правом позивача, у суду відсутні підстави не прийняти відмову позивача від позову в частині вимог, а тому зазначене клопотання слід задовольнити, а провадження в цій частині у справі закрити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовною заявою [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією від 21.05.2021 року № ПН2587, що міститься у матеріалах справи. До початку розгляду справи по суті відповідач надав заяву про визнання позову. Внаслідок того, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу належить повернути 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто у сумі 454 грн. 00 грн. Решту судового збору у сумі 454 грн. 00 коп. належить стягнути з відповідача на користь позивача, позовні вимоги якого задоволені. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved