Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обгрунтувала так. З 10.02.2007 вона з відповідачем перебуває у шлюбі. Від спільного проживання у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] .. Відповідач не приймає участі у вихованні і не надає кошти на утримання малолітньої дитини. Виховання, навчання, а також лікування дитини потребує значних регулярних матеріальних затрат, дитина є особою з інвалідністю з дитинства, тому потребує періодичного медичного обстеження у спеціалізованих лікувальних закладах, який у м. Києві та тривалого періодичного стаціонарного лікування у логопеда по розвитку мовлення дитини, тому позивачка просить присудити стягувати аліменти в розмірі 150 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання малолітньої дитини. Згідно ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17.12.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Заперечення, щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику, від сторін до суду не надходили. 31.01.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , де зазначив, що позовні вимоги позивачки про стягнення аліментів заперечує, та просить задоволити частково та стягувати в розмірі 60 %, оскільки він надає грошову допомогу на утримання дитини по мірі можливості, оскільки він не має стабільного високого доходу, є безробітнім, про що подав підтвердження, а саме акт обстеження матеріально побутових умов, та довідку з Управління соціального захисту населення. 07.02.2022 позивачка подала відповідь на відзив, де повністю заперечує твердження відповідача та просить задоволити заявлений позов у повному обсязі. Позивач клопотання про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду суду не подав. Оцінивши позиції сторін, подані в справу докази, суд дійшов висновку, позов [PERSON] задовольнити частково, виходячи з такого. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Пунктом 17 постанови ПВСУ № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Згідно з ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.182 ч.2 СК України Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 182 ч.1, ч.3 СК України суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей, а також інші обставини справи, що мають істотне значення. Судом встановлено, що від спільного проживання у шлюбі з відповідачем позивачка [PERSON] народила неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] не оспорив батьківство, ухиляється від утримання дитини, чим порушує вищезазначену норму сімейного законодавства. Визначаючи розмір аліментів, суд бере до уваги обставини, що позивачка [PERSON] утримує одну неповнолітню дитину, яка є особою з інвалідністю дитинства, ніде не працює, веде догляд за дитиною інвалідом. Однак, враховуючи матеріальний стан відповідача [PERSON] , а саме те, що постійного місця праці не має, однак є молодий за віком, групи інвалідності не має, працездатний, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини в розмірі 100% відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, взявши при цьому до уваги прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та те, що обов`язок утримувати дитину покладено на обидвох батьків (ст.180 СК України). Даний розмір аліментів відповідає загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності.

Outcome: partial