Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-17 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області, просила ухвалити рішення про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за межі України для неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення ними 16 років. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що із 05 червня 2008 року перебувала у шлюбі із [PERSON] , під час шлюбу у них народилося двоє дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 08 жовтня 2015 року рішенням суду шлюб розірвано. У 2019 році вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , від даного шлюбу народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . 2016 року відповідач виїхав за межі України для постійного проживання у Республіці Польща, надає кошти для утримання дітей, періодично спілкується із ними телекомунікаційним зв`язком, задля забезпечення повноцінного відпочинку та підвищення рівня світогляду дітей, покращення їхнього фізичного, духовного та морального розвитку, через зміну обставин вона не спроможна на даний час запланувати та здійснити поїздку за відсутності згоди відповідача, крім цього карантинні обмеження періодично впливають на обставини планування виїзду за межі України для відпочинку, відповідач не відмовляється надати дозвіл на виїзд за межі України, однак в силу обставин не спроможний це здійснити, тому що відповідач проживає в Республіці Польща, часто перебуває у робочих відрядженнях за межами свого місця проживання, тому не спроможний своєчасно надавати такі дозволи. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, звернуто з судовим дорученням про надання правової допомоги до Компетентного суду Республіки Польща, провадження у справі зупинено. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2022 року поновлено провадження у вказаній справі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву від 18.03.2022, якою підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився подав до суду відзив згідно, якого вказав, що позивач неодноразово усно зверталася до нього про надання нотаріально завіреного дозволу на виїзд його дочок [PERSON] та [PERSON] за межі України, однак в силу того, що він постійно проживає в Республіці Польща, зайнятий роботою та постійними службовими відрядженнями в Україну приїжджає не часто, просить суд надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України для неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] без його згоди та супроводу до досягнення ними 16 років, розглянути справу без його участі. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області в судове засідання не з`явився, подав до суду лист яким не заперечував щодо позовних вимог, просив розглянути справу без його участі. Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення. Оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, [PERSON] , народилася [INFO] в м. Рівне, Рівненської області, про що 11 грудня 2008 року складено відповідний актовий запис N 3065. У свідоцтві про народження батьками записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, [PERSON] , народилася [INFO] в м. Рівне, Рівненської області, про що 08 квітня 2010 року складено відповідний актовий запис N 828. У свідоцтві про народження батьками записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно положень статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9). Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 10). За правилами статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до частини 1 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2). Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ч. 3). Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. В міжнародному праві, від якого не повинно відставати і національне законодавство, існує широкий консенсус направлений на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Статтею 141 СК України визначена рівність прав та обов`язків обох батьків щодо їхньої дитини, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2). Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 3). Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким проживає дитина та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Як вбачається із матеріалів справи відповідач був зареєстрований [ADDRESS] , вибув 11.03.2016 року в Польщу, згідно довідки виданої Управлінням Державної міграційної служби в Рівненській області. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування (частина 1). Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (абзац другий частини 2). Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними (частина 3). Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57. Зокрема, пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, можливий за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, з урахуванням наведених норм закону та встановлених по справі обставин, зокрема тих, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, слід дійти обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю, відповідатиме найкращим інтересам неповнолітніх дітей. Таким чином заявлені [PERSON] позовні вимоги ґрунтуються на законі та підлягають до задоволення.

Outcome: approved