Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду через представника - адвоката Дзюбу Г.В. та просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29.06.2019 року [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2019 р. На момент купівлі вказаної квартири один з продавців квартири - [PERSON] проживав у цій квартирі та був в ній зареєстрований. Вказує, що п.11 Договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2019 р. сторони домовились про те, що продавці зобов`язуються звільнити квартиру для безперешкодного користування нею покупцем та знятися з реєстраційного обліку до 10 липня 2019 року. Зазначає, що відповідач з реєстраційного обліку самостійно не знявся, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи головуючим у справі визначено суддю Яценко Н.О. Ухвалою суду від 19.11.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Позивач в підготовче засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 31.01.2022 р. представник позивача - адвокат Дзюба Г.В. подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду із клопотанням в якому просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та проти задоволення позову не заперечував. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідач подав заяву про визнання позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2019 р., що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.10) та копією Договору купівлі продажу квартири від 29.06.2019 р. (а.с. 7-8) З позову вбачається, що вищевказаній квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року (надалі - Правила). Згідно з пунктом 26 Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі та той факт, що позивач є власником квартири, у якій зареєстрований відповідач, фактично за наведеною адресою відповідач тривалий час не мешкає, що ним і не оспорюється, суд вирішує задовольнити позовні вимоги та визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Враховуючи положення ст.142 ЦПК України та те, що відповідач визнав позов, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 454 грн., а з державного бюджету підлягає поверненню позивачу судовий збір в розмірі 454 грн.

Outcome: approved