Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

24.03.2020 [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із вищезазначеним позовом, зазначивши, що [INFO] помер його батько, [PERSON] .. Позивач є внутрішньо переміщеною особою у зв`язку з військовими діями на Донбасі та з 12.11.2014 проживав зі своїм батьком однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , до смерті останнього. Саме з цього часу він надавав батькові матеріальну та фізичну допомогу, доглядав, забезпечував ліками, оскільки він був людиною похилого віку та потребував за станом здоров`я сторонньої допомоги. [PERSON] з батьком, [PERSON] , мали спільний бюджет, вели спільне господарство, оплачували комунальні послуги, робили поточний ремонт будинку та господарських будівель. Спільне проживання позивача з батьком підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення, якою засвідчено місце проживання [PERSON] , як внутрішньо переміщеної особи, за адресою: [ADDRESS] , та показаннями свідків. Після смерті батька залишився проживати в спірному житловому будинку, а отже вважав себе таким, що прийняв спадщину після його смерті. В 2018 році позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення права власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Проте відповідною постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині не доведення тієї обставини, що він проживав спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та пропущенням встановленого законом строку, для подання заяви про прийняття спадщини. Саме тоді, [PERSON] дізнався, про те, що спадщину після смерті батька прийняв його брат, [PERSON] , проігнорувавши права позивача на спадщину. Позивач просив суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] , спадкоємця за законом, та [PERSON] на час смерті останнього; скасувати право власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку розташованого в [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.1-18). В направленому на адресу суду відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] , виклав свої заперечення проти позову. Зазначив, що не визнає пред`явлені до нього позовні вимоги та заперечує проти задоволення позову з наступних підстав. Позивач [PERSON] після прибуття до м. Миргород з 2014 року постійно проживав разом з відповідачем та його сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Зауважив, що за ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не потребує будь-якого, в тому числі і документального підтвердження фактичного місця проживання заявника, а тому довідка Управління соціального захисту населення Миргородської міської ради не є належним та допустимим доказом фактичного місця проживання позивача. Просив застосувати позовну давність до позовних вимог [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] суду пояснив, що у січні 2014 року приїхав у м. Миргород з Донецької області та відразу ж оселився в помешканні свого батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З цього часу постійно проживав разом з батьком та здійснював за ним догляд аж до смерті останнього. Позивач заробляв на життя випадковими заробітками, допомагала коштами також і його співмешканка, яка працювала в м. Києві. Комунальні послуги за будинок оплачував відповідач, оскільки останній отримував батькову пенсію. Поховали батька вдвох з відповідачем. Через 2-3 місяці після смерті батька [PERSON] поїхав на заробітки до м. Києва, де перебував близько 4-5 місяців. В квітні 2016 року між братами стався конфлікт, в ході якого [PERSON] повідомив [PERSON] , що останній не є господарем в батьківському будинку. У вересні 2018 року між ним і братом знову стався конфлікт та відповідач став виганяти його з будинку. Тільки після цього він пішов до нотаріуса оформляти спадщину після смерті батька та дізнався про те, що спадщина прийнята відповідачем. Після смерті батька комунальні послуги сплачував він. Всі його речі на час смерті батька знаходилися в будинку. За життя батька, вони жили спільно, спільно харчувалися, він зробив ремонт фасаду будинку, покрасив вікна, облаштував для проживання літню кухню. Відповідач його не інформував про те, що прийняв спадщину після смерті батька. В квартирі [ADDRESS] , в помешканні брата, він проживав незначний проміжок часу, але відвідував його, ходив приймати ванну. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що позивач є його братом, який в травні 2014 року приїхав з Донецької області, оскільки там йшли бойові дії та оселився за його, місцем проживання: в квартирі [ADDRESS] . З моменту приїзду, позивач перебував на його повному утриманні, оскільки працювати не хотів, батька не відвідував. В квартирі позивачеві була виділена окрема кімната. Після смерті батька позивач проживав по [ADDRESS] , а потім, в кінці травня 2015 року, дружина відповідача вигнала позивача з квартири, оскільки останній не хотів працювати, почав водити в квартиру своїх друзів, що створювало певні незручності сім`ї відповідача. Тільки після цього, позивач [PERSON] переїхав на проживання в будинок, який залишився після смерті батька, по [ADDRESS] . Взимку 2016 року позивач, як дрова, спалив куплену відповідачем дошку, став продавати меблі з будинку, у зв`язку з чим між ними стався конфлікт, в процесі якого він і повідомив [PERSON] , що останній не є господарем в батьківському будинку. Після смерті батька він пропонував брату приватизувати присадибну земельну ділянку, але позивач відмовився, після чого відповідач приватизував земельну ділянку на себе. Зауважив, що не інформував брата про те, що оформив спадщину після смерті батька повністю на себе. Догляд за батьком здійснював саме він, купував йому ліки, носив їсти, адже їжу готувала дружина відповідача, закупляв продукти, оплачував комунальні послуги. Підтвердив, що дійсно отримував батькову пенсію, тому і оплачував комунальні послуги за будинок, закуповував все необхідне для батька, крім того витрачав і власні кошти на ті речі, які замовляв батько, оскільки пенсія в останнього була незначною. В задоволенні позову просив відмовити за недоведеністю позовних вимог. Представник відповідача адвокат Педорич В.І. зазначив, що позов юридично не може бути задоволений за тими вимогами, які заявлені позивачем. Адже, відсутнє таке поняття, як спільне проживання, а є постійне проживання. Отже, факт який просить встановити позивач, не має для нього жодного юридичного значення. Відсутній такий юридичний спосіб захисту порушеного права, як скасування права власності особи. В задоволенні позову просив відмовити за недоведеністю позовних вимог. Крім того, просив суд застосувати до позовних вимог [PERSON] строки позовної давності. Суд, заслухавши, пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9). Позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданим 30.06.1964 Миргородським міським бюро ЗАГС Полтавська обл. (а.с.10). Відповідач [PERSON] також є рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданим Амурською сільською радою Куйбишевського району Амурської області (а.с.121). На момент смерті [PERSON] був власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності за останнім було зареєстровано в ДКП «Миргородтехінвентаризація» за реєстровим №245 в реєстровій книзі 32, згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 04.12.1958, посвідченого Миргородською ДНК за р.№870, акт про закінчення і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 30.01.1987, затвердженого рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради народних депутатів №52 від 18.02.1987. Дані обставини підтверджуються довідкою ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 29.12.2015 №1197 (а.с.142). Згідно копії матеріалів спадкової справи №164/2015 до майна померлого [PERSON] , витребуваної на запит суду, а також відповідно до інформації наданої завідувачем Першої миргородської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини по померлому [INFO] [PERSON] звернувся син, [PERSON] , 1956 р.н., заява датована 21 вересня 2015 року (а.с.116-155). 10 вересня 2018 року до Першої Миргородської державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , звернувся [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої миргородської державної нотаріальної контори від 10.09.2018 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по спадковій справі №164/2015 відкритій до майна померлого [INFO] [PERSON] , оскільки на день смерті заявник не проживав разом зі спадкодавцем, у встановлений законом строк, заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] не подав, а отже вважається таким, що не прийняв спадщину (а.с.154). Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п.п.4.10 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п.3.22 підпункту 3.22 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Довідку Управління праці та соціального захисту населення №01-12/3513 від 09.08.2018, про перебування на обліку [PERSON] , як внутрішньо переміщеної особи по [ADDRESS] , в період з 14.11.2014 по 14.02.2017 включно та що останній отримав довідку внутрішньо переміщеної особи від 12.11.2014, суд вважає належним доказом постійного проживання позивача зі спадкодавцем на день відкриття спадщини. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII. В судовому засіданні були допитані свідки про яких заявлено позивачем та відповідачем, які повідомили суду, що постійно бачили [PERSON] в дворі, де проживав його батько. Розповідали про відносини, які виникли між ними. Однак, одні свідки ствердно вказували про постійне проживання сина разом з батьком, інші заперечували даний факт, що розцінюється судом прихильністю та симпатією до однієї чи іншої сторони. Свідченнями свідків також підтверджується перебування речей позивача в помешканні за адресою [ADDRESS] та здійснення ним постійного догляду за батьком, який потребував такого догляду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] на час смерті його батька [PERSON] проживав разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Отже, вимога [PERSON] про встановити факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час смерті останнього підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved