Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

У січні 2022 року адвокат Лихошвай С. О. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за № 9099 від 14 травня 2021 року про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості за кредитним договором № 51575-А від 25 червня 2020 року в розмірі 5574,00 грн.; стягнути з ТОВ «Фінфорс» на користь [PERSON] понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та отриманням правової допомоги у розмірі 4488,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 26 листопада 2021 року засобами поштового зв`язку за місцем роботи позивача надійшла постанова приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27 жовтня 2021 року постановлену в межах виконавчого провадження № 67067414 від 06 жовтня 2021 року, відкритого на підставі спірного виконавчого напису. Із наданої на адвокатський запит копії виконавчого напису від 14 травня 2021 року позивачу стало відомо, що цей виконавчий напис вчинений щодо нього як боржника за кредитним договором № 51575-А від 25 червня 2020 року, укладеним з ТОВ «Евіфін Україна», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 42987483-29 від 30 вересня 2020 року є ТОВ «Фінфорс». Строк платежу за кредитним договором № 51575-А від 25 червня 2020 року настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 30 вересня 2020 року по 16 квітня 2021 року. Загальна сума заборгованості складає 5574,00 грн. Крім того, вказує, що отримав від Міністерства юстиції України інформацію про те, що свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю на ім`я [PERSON] анульовано, а її діяльність припинено з 02 листопада 2021 року. Позивач категорично не погоджується з виконавчим написом № 9099 від 14 травня 2021 року, вчиненим приватним нотаріусом [PERSON] та вважає, що його вчинено з порушенням норм Закону України «Про нотаріат» та постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у зв`язку з чим є підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Зазначає, що виконавчий напис вчинений за умов повної необізнаності позивача про наявні до нього вимоги ТОВ «Фінфорс», оскільки ані стягувачем, ані приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису [PERSON] не було направлено жодного листа з повідомленням про зміну кредитора у зобов`язанні та розмір наявної заборгованості, з огляду на те, що позивач був об`єктивно позбавлений можливості або оспорити вимоги цього товариства або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. На адресу боржника не було направлено вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором. Також посилається на неможливість встановлення відомостей стосовно того, які саме документи подавалися ТОВ «Фінфорс» нотаріусу для вчинення спірного виконавчого напису, які з поданих документів подавалися в оригіналі чи нотаріально засвідчені копії, а також чи отримував нотаріус від товариства первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо). Крім того, на сьогоднішній можливість вчинення виконавчого напису передбачено лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. При цьому, кредитний договір № 51575-А від 25 червня 2020 року, на виконання якого було вчинено оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса, укладений між [PERSON] та ТОВ «Евіфін Україна», не посвідчено нотаріально, він укладений сторонами з використанням кваліфікованого електронного підпису. Такий факт не відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року по справі № 910/10374/17. Позивач наголошує на тому, що він не отримував вимоги про необхідність дострокового погашення заборгованості та можливе стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Нотаріусом, у свою чергу, не було перевірено надіслання такої вимоги і отримання її позивачем, що унеможливило подання останнім нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або письмової згоди. На підставі викладеного, а також з урахуванням доводів, викладених у позовній заяві, позивач звернувся за судовим захистом. 17 січня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 29-30). 17 січня 2022 року ухвалою суду задоволено заяву про забезпечення позову; у порядку забезпечення позову зупинено стягнення на підставі виконавчого документу приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за № 9099 від 14 травня 2021 року про стягнення з боржника [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» заборгованості за Кредитним договором № 51575-А від 25 червня 2020 року на загальну суму 6603,40 грн. (а. с. 40-42). У судове засідання позивач та його представник не з`явились, від адвоката Лихошвай С. О. до суду надійшла заява про розгляд без участі, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Фінфорс» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву, інші заяви по суті справи до суду не надходили. Треті особи в судове засідання також не з`явились, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, будь-яких заяв, клопотань, пояснень до суду не надходило, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Суд, відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились, на підставі наявних у справі даних і доказів. Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Евіфін Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 51575-А, відповідно до якого банк на умовах фінансового кредиту надав позивачу грошові кошти в користування відповідно до Правил надання коштів в кредит, розміщених на відповідному сайті товариства (а. с. 14-21). Судом установлено, що 14 травня 2021 року приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] вчинила виконавчий напис № 9099 про стягнення з [PERSON] невиплачені ним в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінфорс», якому ТОВ «Евіфін Україна» відступлено право вимоги на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитним договорами № 42987483-29 від 30 вересня 2020 року. Зазначено про те, що строк платежу за Кредитним договором № 51575-А від 25 червня 2020 року настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 30 вересня 2020 року по 16 квітня 2021 року. Загальна сума заборгованості складає 5574,00 грн (а. с. 22). Також установлено, що 06 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Н. В. на підставі заяви стягувача відкрито виконавче провадження, 27 жовтня 2021 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а. с. 13, 35-36). Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, який набрав чинності 07 березня 2012 року. Так, відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи: підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік). Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до пункту 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відтак, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. В межах розгляду даної справи судом встановлено, що спірний виконавчий напис про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 51575-А від 25 червня 2020 року, вчинений нотаріусом 14 травня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. З матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від ТОВ «Фінфорс» первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо). Також не встановлено, що при винесені виконавчого напису нотаріусом встановлено, що заборгованість є безспірною. Разом з цим, кредитний договір № 51575-А від 25 червня 2020 року, укладений між позивачем та ТОВ «Евіфін», правонаступником якого, як слідує із позову, є відповідач ТОВ «Фінфорс», що наданий останнім нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально (а. с. 14-21). Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису № 9099 від 14 травня 2021 року таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Суд зазначає, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21 вересня 2021 року по справі 910/10374/17. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заперечується безспірність заборгованості за кредитним договором № 51575-А від 25 червня 2020 року у сумі 5574,00 грн., яка пред`явлена до стягнення. Проаналізувавши надані суду письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач довів суду факт вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису з порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та всупереч чинній редакції Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. За встановлених обставин, оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши надані суду письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позивач довів суду факт вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису з порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та всупереч чинній редакції Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідачем всупереч вищевказаних норм процесуального права не надано суду жодних доказів спростування доводів позивача. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає про таке. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 грн. представником позивача надано копії витягу з договору № 03-2/12/21 про надання правової допомоги від 03 грудня 2021 року, ордеру на надання правничої допомоги від 07 грудня 2021 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 3802 від 08 квітня 2021 року, акту прийому-передачі наданих послуг від 04 лютого 2022 року, а також копію квитанції № 8 від 03 грудня 2021 року про сплату адвокату гонорару в сумі 3000 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому суд бере до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру. Розподіляючи витрати, понесені позивачем [PERSON] на професійну правничу допомогу, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази дають достатні правові підстави для відшкодування судом таких витрат позивача у наведеному вище розмірі 3000 грн з іншої сторони, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. З урахуванням викладеного, виходячи із критеріїв розумності та співмірності, беручи до уваги складність справи, її значення для сторін, а також характер і обсяг наданих адвокатом послуг, час, витрачений адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, враховуючи результати розгляду цієї справи, в якій позовні вимоги задоволено, а тому в даному випадку обґрунтованим та справедливим буде стягнути з відповідача 3000 грн в рахунок компенсації понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову та забезпечення позову судовий збір (992,40 грн та 496,20 грн відповідно). Крім того, за положеннями частини 7 статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved