Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку під номером [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №1271 від 22.10.2007 року виданого на підставі рішення Тересвянської селищної ради № 62 від 11 травня 2007 року. Відповідно до довідки про склад сім`ї №1655/05-42 від 06.12.2021 року, виданої виконкомом Тересвянської селищної ради, син [PERSON] , [INFO] , та онуки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на даний час зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Однак, відповідачі вже тривалий час не проживають за місцем реєстрації, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових і матеріальних умов. На даний момент, її син та онуки всі матеріально забезпечені та мають особисті будинки та квартири. Вирішення питання щодо добровільного зняття з реєстрації місця проживання особисто відповідачами є неможливим через небажання останніх особисто зняти себе з реєстраційного обліку, в результаті чого вона вимушена звертатися до суду. Оскільки, вона являється інвалідом 2 групи, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, у неї виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг через відсутність можливості отримати субсидію, чим об`єктивно порушуються її права. Враховуючи викладене, просить визнати відповідачів, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . 20 січня 2022 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву не скористалися. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, за таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України, передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № 1271 від 22 жовтня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Тересвянської селищної ради, на підставі рішення виконкому № 62 від 11 травня 2007 року, зареєстрованого в Тячівському районному підприємстві технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 11 під реєстровим номером 1408 від 22 жовтня 2007 року, стверджується, що житловий будинок з надвірними спорудами, в цілому, що розташований в [ADDRESS] дійсно належить позивачці [PERSON] , на праві приватної власності (а.с.7). З довідки № 1605/05-42 від 24 листопада 2021 року виданої виконкомом Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, вбачається, що позивачка [PERSON] , 1949 р.н., на даний час проживає одна за адресою [ADDRESS] (а.с.9). З довідки № 1655/05-42 від 06 грудня 2021 року виданої виконкомом Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, встановлено, що наданий час в будинковолодінні [ADDRESS] зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , та онуки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 24 листопада 2021 року складеного депутатом Тересвянської селищної ради Онуфрій Д.В., встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , проживає одна без дітей і внуків. Будинок за номером [ADDRESS] належить їй відповідно до свідоцтва про право власності. Позивачка являється пенсіонеркою та інвалідом ІІ групи. Проживає з однієї пенсії. Має двох синів, але вони живуть окремо в своїх будинках (а.с.10). Листом № 05-26/84 від 24 січня 2022 року виданим Тересвянською селищною радою Тячівського району Закарпатської області, стверджується місце реєстрації позивачки [PERSON] , [INFO] , та відповідачів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: будинок [ADDRESS] (а.с.37). З довідки № 230/05-42 від 09 березня 2022 року виданої виконкомом Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, вбачається, що відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS] , більше одного року (а.с.53). Статтею 41 Конституції України, визначено, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.97 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 та ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Так, у відповідності до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку у відповідності до ст. 72 ЖК України. Статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до членів сім`ї власника будинку належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановлені статтею 162 ЖК України, якою встановлюється плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Отже, як встановлено в судовому засіданні, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , не проживають в належному позивачці [PERSON] , будинку в [ADDRESS] більше одного року. За таких обставин, оскільки відповідачі маючи об`єктивну можливість користування, не користуються вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, що перешкоджає позивачці, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється у день звернення особи та на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позивачка, відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, то з відповідачів необхідно стягнути в рівних частинах в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

Outcome: approved