Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Мирноградвугілля» про стягнення виплат, що не належать до фонду оплати праці, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначив, що з 23.03.1999 по 30.09.2021 він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Згідно наказу відповідача №280/к від 29.09.2021 його було звільнено на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні з роботи йому була нарахована заробітна плата за вересень 2021 за 20 робочих днів в сумі 13969,45 грн та компенсація з невикористану відпустку у кількості 28 календарних днів в сумі 14200,76 грн, що разом становить 28170,21 грн, а після стягнення податків ця сума до виплати за вересень склала 22395,32 грн, яка частками була йому виплачена остаточно 29.12.2021. Крім того, у вересні йому була нарахована вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в сумі 46418,73 грн., яка після відрахування податків становить 37367,08 грн. Також у травні 2021 року йому була нарахована оплата по листку непрацездатності за рахунок підприємства за 5 календарних днів у сумі 1225,60 грн., яка після стягнення податків становить 986,61 грн. У червні йому були нараховані відшкодування за проходження профогляду в сумі 160 грн. Загальна сума заборгованості станом на 30.12.2021 після стягнення обов`язкових податків становить 38513,69 грн, яку він просить стягнути з відповідача на свою користь. Оскільки відповідач прострочив проведення з ним повного розрахунку при звільненні, позивач, посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути з відповідача на його користь відповідно до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2021 по день ухвалення судового рішення, виходячи з його середньоденного заробітку в розмірі 719,67 грн. Крім того, в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідність докладання додаткових зусиль для утримання себе та його сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою. Свої моральні страждання він оцінює у 10000 грн. і просить стягнути з відповідача на його користь вказану суму та понесені ним судові витрати. Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін сторони не заявили. Згідно відзиву відповідача на позов, позивач дійсно перебував у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля», звідки був звільнений 30.09.2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. На час звільнення підприємство мало виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за 28 календарних днів в сумі 14200,76 грн, заробітну плату за вересень за 20 робочих днів в сумі 13969,45 грн, лікарняний лист за рахунок підприємства за 5 календарних днів за травень 2021 року в сумі 1225,60 грн, а також у червні були нараховані відшкодування за проходження профогляду в сумі 160 грн. Окрім того, позивачу була нарахована одноразова допомога в розмірі 46418,73 грн. Внаслідок важкого фінансового стану, в тому числі через карантин, запроваджений КМУ на всій території України у зв`язку із захворюванням на СОVІD-19, відповідач не мав можливості провести остаточний розрахунок з позивачем у день його звільнення, у зв`язку з чим виплати здійснювалися поетапно. Остаточно заборговані позивачу суми були сплачені 30.12.2021 року. У зв`язку з цим вимоги позивача про нарахування йому середнього заробітку за час затримки розрахунку по день винесення рішення вважає безпідставними. В частині заявлення позивачем моральної шкоди, спричиненої несвоєчасним розрахунком, вважає ці вимоги необгрунтованими та недоведеними. З урахуванням цього просить суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. Відповіді на відзив позивачем суду не надано. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 23.03.1999 по 30.09.2021 перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля». 30.09.2021 наказом № 280к від 29.09.2021 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.7-8). Згідно довідки ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» №685 від 30.12.2021, станом на час звільнення позивача сума належних йому нарахувань - заробітна плата за 20 робочих днів у вересні 2021 року в сумі 13969,45 грн., компенсація за невикористану відпустку за 28 календарних днів в сумі 14200,76 грн. склала 28170,21 грн., після стягнення податків і зборів - 22395,32 грн. Зазначена сума була виплачена позивачу 02.11.2021 в розмірі 9901,28 грн. та 29.12.2021 року - в розмірі 12494,04 грн. (а.с.24). Згідно наказу №280-к від 29.09.2021 у вересні 2021 року позивачу була також нарахована вихідна допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в сумі 46418,73 грн., яка після стягнення податків становить 37367,08 грн. Також у травні 2021 року позивачу була нарахована оплата по листку непрацездатності за рахунок підприємства за 5 календарних днів в розмірі 1225,60 грн. (після стягнення податків - 986,61 грн.), а у червні 2021 року йому було нараховано відшкодування за проходження профогляду у сумі 160 грн. Вся заборгованість, згідно наданої відповідачем довідки №78 від 14.02.2022 року, не спростованої позивачем, була йому виплачена 30.12.2021 і заборгованості перед ним відповідач не має (а.с.24). Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суму строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, а середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Згідно довідки відповідача, з якою погоджується позивач, його середньоденний заробіток, розрахований за зазначеною в Порядку формулою, складає 719,67 грн (а.с.6). Здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач просить з наступного дня після його звернення до відповідача, а саме - з 01.10.2021 року по день постановлення судом рішення. Разом з тим, судом встановлено і не заперечено позивачем, що повний розрахунок з ним був здійснений відповідачем 30.12.2021, отже період затримки розрахунку має визначатися з 01.10.2021 по 30.12.2021 і становить 63 робочих дні, що в грошовому виразі складає 45339,21 грн (719,67 х 63). Так як судом встановлено, що відповідач не здійснив виплату позивачу при його звільненні усіх належних йому сум, а розрахувався з ним остаточно 30.12.2021 року, це є підставою настання відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме - виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За нормами закону, відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання. Між тим, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. І хоча працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, водночас розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця має бути дотримано. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також розміру простроченої заборгованості, періоду затримки її виплати, причини, з якою була пов`язана тривалість такого періоду, дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірності розміру виплат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, та майнових втрат працівника, суд може зменшити розмір такого відшкодування. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає за необхідне з урахуванням встановлених судом обставин, розміру заборгованості з заробітної плати, строку її невиплати, доводів відповідача щодо фінансової неспроможності, а також воєнного стану, запровадженого в державі Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 20 000 грн, що не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків і буде належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача. Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, спричиненої несвоєчасним розрахунком, суд виходить з наступного. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно із ст. 237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення. Так як судом встановлено, що несвоєчасною виплатою позивачу всіх належних йому при звільненні сум відповідачем було допущено порушення законних прав позивача, що безумовно завдавало позивачу моральних страждань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, змушувало відшукувати можливості утримувати себе та членів родини, витрачати для цього додаткові зусилля та звертатися до суду, щоб відстоювати порушені права і інтереси, це вказує на наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Разом з тим, суд вважає недоведеним розмір відшкодування завданих позивачу моральних страждань, визначених ним у розмірі 10000 грн. і з урахуванням обставин даної справи, тривалості та обсягу страждань, характеру немайнових втрат, враховуючи засади розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачав у відшкодування йому моральної шкоди 1000 грн. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 26 листопада 2021 року у справі №127/937/17. Питання судових витрат підлягає вирішенню відповідно до п.3 ч.1 ст.141 ЦПК України, і з відповідача на користь позивача з врахуванням часткового задоволення позову слід стягнути 209,84грн. На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial