Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщення. Позов мотивувала тим, що відповідно до договору дарування частини будинку від 27.07.1998 року є власницею Ѕ частини будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на Ѕ частку будинковолодіння зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29.03.2013 року, номер запису про право власності 1285244, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 81918305101. Відповідачі по справі [PERSON] є чоловіком позивачки, [PERSON] - донька, [PERSON] - рідний брат. Всі відповідачі за згодою позивачки проживали в належній їй частині будинку і до цього часу в ній зареєстровані. Відповідачі виїхали та отримали відповідний дозвіл на проживання в Португалії, однак жоден з відповідачів не знявся з паспортної реєстрації в даному жилому приміщенні. Просила суд, визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням Ѕ частини будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2022 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом із копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням, однак ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду подано не було. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до договору дарування частини будинку від 27.07.1998 року [PERSON] є власницею Ѕ частини будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на Ѕ частку будинковолодіння зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29.03.2013 року, номер запису про право власності 1285244, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 81918305101 (а.с.11-12). Відповідачі по справі [PERSON] є чоловіком позивачки, [PERSON] - донька, [PERSON] - рідний брат. Всі відповідачі за згодою позивачки проживали в належній їй частині будинку і до цього часу в ній зареєстровані,однак не проживають, що підтверджується актом від 20.11.2021 року. Відповідно до довідок № 1001, 1002, 1003 від 19.11.2021 року квартального комітету «Пирогово» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживають (а.с.20-22). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що позивач і відповідачі не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, відповідачі не проживають в спірній частині будинку. Таким чином, відповідачі, будучи зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] чинять перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - Ѕ частини будинку [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved