Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, у якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує його - [PERSON] права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену відповідачем [PERSON] 17 червня 2020 року під час проведення XXXIV сесії VII скликання Залокотської сільської ради Дрогобицького району про те, що позивач викрав державні кошти, які були виділені Дрогобицькою районною та Львівською обласною радами Залокотській сільській раді для ремонту «Народного дому»; має намір викрасти державні кошти, які були виділені Дрогобицькою районною радою Львівської області на ремонт Залокотського навчально-виховного комплексу ім. Миколи Фриза; привласнив депутатські кошти, які мали бути використані для матеріальної допомоги мешканцям Дрогобицького району. Також просить зобов`язати відповідача [PERSON] спростувати поширену відносно нього - [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом озвучення на найближчий сесії Залокотської сільської ради та загальних зборах громади с.Залокоть Дрогобицького району Львівської області, які відбудуться після набрання судовим рішенням в даній справі, наступним змістом: «17 червня 2020 року під час проведення XXXIV сесії VII скликання Залокотської сільської ради Дрогобицького району мною- [PERSON] були розповсюджена недостовірна та неправдива інформація відносно [PERSON] - а саме, що він викрав державні кошти, які були виділені Дрогобицькою районною та Львівською обласною радами Залокотській сільській раді для ремонту «Народного дому»; мав намір викрасти державні кошти, які були виділені Дрогобицькою районною радою Львівської області на ремонт Залокотського навчально- виховного комплексу ім. Миколи Фриза та привласнив депутатські кошти, які мали бути використані для матеріальної допомоги мешканцям Дрогобицького району». Просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50 000.00 грн. та судові витрати но справі. В обґрунтування позову покликається на те, що 17 червня 2020 року під час проведення XXXIV сесії VII скликання Залокотської сільської ради Дрогобицького району та його виступу, коли він висловлював своє бачення питання щодо подальшого розвитку футбольного клубу «Карпати-Залокоть», відповідач у справі в особі [PERSON] безпричинно, порушуючи встановлений порядок засідання, почав публічно та безпідставно звинувачувати його в тому, що він начебто: -викрав державні кошти, які були виділені Дрогобицькою районною та Львівською обласною радами Залокотській сільській раді для ремонту «Народного дому»; -відповідач акцентував увагу всіх присутніх на тому, що він також має намір викрасти державні кошти, які були виділені Дрогобицькою районною радою Львівської області на ремонт Залокотського навчально-виховного комплексу ім. Миколи Фриза; -окрім того, також привласнив депутатські кошти, які мали бути використані для матеріальної допомоги мешканцям Дрогобицького району . Свої публічні звинувачення вмотивовував тим, що наближається виборча компанія і начебто позивач має на меті «вішати на себе ордени». Позивач вважає, що зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, а тому звертається до суду за захистом свого порушеного права. 22.02.2021р. ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Нагірної О.Б. прийнято до розгляду справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Призначено розгляд справи по суті на 08 березня 2021 року о 11-00 год. 19.07.2021р. у судовому засідання допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та оголошено перерву до 16 вересня 13:30 год. 04.11.2021р. у судовому засіданні допитано свідка [PERSON] та оголошено перерву до 09.12.2021р. о 10:00год. 04.04.2022р. позивач у судове засідання не з`явився втретє, причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідач та його представник у судовому засідання не заперечили щодо розгляду справи за відсутності позивача, просили у позові відмовити. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Позивачу відомо про час і місце розгляду справи, однак, він не цікавиться провадженням у справі. З урахуванням ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. У відповідності з ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є особистими немайновими благами фізичної особи; гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Відповідно до п. 4 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації слід визначити баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. В абзаці 1 п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року(далі в тексті - Постанова) зазначено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Згідно з ч. 3ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Також, поширенням інформації є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Таким чином, згідно з положеннями статті 277ЦК України та статті 12 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. Позивач вважає, що вищевказані висловлювання відповідача є поширенням інформації, яка є недостовірною, порушує його особисті немайнові права - честь, гідність та ганьбить ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню. Звертаючись до суду з наведеним позовом, [PERSON] жодних доказів які бпідтверджували поширення недостовірної інформації [PERSON] не надав, та в судовому засіданні такі здобуті не були. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала покази про те, що 17.06.2020 року після закінчення сесії Залокотської сільської ради до приміщення зайшли хлопці та почали вирішувати щось за футбольне поле. Після чого зайшов [PERSON] та запитав у [PERSON] «Де державні гроші?». На що [PERSON] відповів «Я тобі покажу державні гроші» і почав обзивати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] сиділи біля [PERSON] та просили [PERSON] заспокоїтися. Після чого почали всі сваритися. Також вона пояснила, що була присутня при конфлікті між позивачем та відповідачем, і не чула щоб відповідач казав, що позивач «вкрав», «хоче вкрасти» чи «привласнив» гроші, а просто спитав «де гроші?» Свідок [PERSON] пояснив, що 17.06.2020 року після закінчення сесії сільської ради відповідач прийшов із хлопцями-футболістами. Після чого відповідач спитав у позивача «де депутатські гроші?». У відповідь на таке запитання позивач встав та хотів битися із відповідачем. Свідок [PERSON] не памятає щоб відповідач говорив слова «вкрав» чи «хоче вкрасти». Свідок [PERSON] пояснила, що була присутня на сесії сільської ради, де вирішувалося багато питань. Перед сесією [PERSON] проводив обміри трьох земельних ділянок в селі, зокрема обмірював стадіон у селі. На сесії намагався провести приватизацію землі стадіону. Після сесії сільської ради були запрошені футболісти, які зібрались з приводу стадіону. Почався конфлікт, під час якого [PERSON] казав, що нібито щось зробив для села за свої гроші. У свою чергу [PERSON] сказав дати звіт перед селом про державні кошти, куди вони були вкладені і які суми. Про те щоб хтось казав [PERSON] , що він «вкрав кошти», сказано не було. Свідок [PERSON] пояснив що в березні 2020 року був присутній на сесії сільської ради. Після її закінчення запросили футболістів в сільську раду для вирішення питання щодо проекту розвитку стадіону. Голова сільської ради надав слово позивачу, який мав представити документи щодо проекту розвитку стадіону. Коли виступав [PERSON] відповідач почав його перебивати і казав що він вкрав гроші. Дані слова були сказані перед усіма депутатами. Після чого почався конфлікт та сесії була зірвана. Аналізуючи наведені покази суд зазначає, що відомості, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію повинні містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації, а саме інтимної сфери, професійної діяльності; містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки. В даному випадку вбачається, що після закінчення сесії сільської ради до приміщенні були запрошені футболісти для вирішення питання щодо проекту розвитку сільського стадіону. Під час виступу позивача, відповідач задав останньому запитання «де державні кошти?», «прозвітуйся перед селом за державні кошти», а отже жодним чином не порушив права позивача. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] необґрунтовані, а, отже, задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд доходить до таких висновків. Частиною 1 ст.1167 ЦК встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. За положеннями ч.2 ст.23 ЦК, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Тобто, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, суд у межах позовних вимог зобов`язаний визначити, з яких підстав, передбачених указаною нормою матеріального права, заявлені вимоги. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди судом враховано роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р. № 5), де, зокрема, зазначається, що моральна шкода може полягати у приниженні честі та гідності, престижу та ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із пошкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, суд враховує характер вчиненого діяння відповідача, яке характеризується умисною формою вини, глибину фізичних та душевних страждань позивача, те,що було порушено її звичний ритм життя, а також вимоги розумності і справедливості. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Однак позивачем не доведений факт заподіяння йому моральних страждань неправомірними діями відповідача, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням моральних страждань, також не наведено жодних доказів у чому полягає та чим саме керувалася позивач, визнаючи розмір морального відшкодування. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed