Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

29.06.2021р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, відсотків за договором позики та інфляційних втрат. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.07.2021р. позов прийнято до розгляду, призначено розгляд в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а.с. № 21). Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 15.02.2022р. (а.с. № 47). В обґрунтування позовних вимог представник позивача - адвокат Ковальчук І.М. (діє за ордером від 09.06.2021р. - а.с. № 17) зазначила, що [PERSON] 05.02.2019р. уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів на суму 2 173 309 грн. 20коп., що за курсом валют станом на дату укладання договору складало суму 79 260 доларів США. Договір позики був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Херсонської області, реєстровий номер 119. Пунктом 1.3. договору було передбачено повернення позики в строк до 05.02.2020р. Відповідачем було сплачено на виконання умов договору тільки сума, яка дорівнює 125 175грн. 88коп. (трьома платежами - 02.03.2020р., 08.02.2021р. та 27.02.2021р.). Отже залишок суми, яка не повернута відповідачем позивачу складає суму - 2 048 133грн. 32коп. Пунктом 1.7. договору позики від 05.02.2019р. передбачено сплату 7 відсотків річних від простроченої суми. Представником позивача зроблено розрахунок 7 відсотків річних, які складають 195 100 грн.01коп. Крім того, представник позивача просила стягнути в рахунок компенсації інфляційних втрат, які також були розраховані за відповідними індексами інфляції, ця сума складає 183 941грн. 77коп. Загалом, представник позивача просила рішенням суду стягнути з відповідача на користь позивача суму, яка дорівнює - 2 427 175 грн. 10 коп., а також судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 11 350грн., а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500грн. В підготовчі засідання по справі, які призначалися на 25.10.2021р., 13.12.2021р., 15.02.2022р., а також в судове засідання 04.04.2022р., позивач, а також його представник, не з,явилися, про дату розгляду справи повідомлялися належним чином. В заявах до суду, які надійшли засобами поштового зв`язку 18.10.2021р. та 03.12.2021р., представник позивача - адвокат Ковальчук І.М. просила справу розглядати за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала (а.с. № 29, 38). Разом із заявою, яка надійшла суду 03.12.2021р., представник позивача надіслала суду для огляду оригінал договору позики від 05.02.2019р. (а.с. № 38, 39). Відповідач [PERSON] в підготовчі засідання по справі, які призначалися на 25.10.2021р., 13.12.2021р., 15.02.2022р., а також в судове засідання 04.04.2022р., жодного разу не з`явився. Про дати розгляду справи був повідомлений належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, яке підтверджено відповіддю ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№20). Втім, до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини (а.с. № 32-34, 41-43, 48-49). Окрім того, судом двічі на сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідача до суду (а.с.№ 35, 46). На виклики суду відповідач не відреагував. Отже, з урахуванням положень п. 4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. З урахуванням заяв представника позивача від 18.10.2021р. та 03.12.2021р. та неодноразової неявки відповідача при належному повідомленні про дати розгляду справи, суд на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ухвалив рішення в судовому засіданні 04.04.2022р. за відсутності обох сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Підстав для ухвалення по справі заочного рішення у цій справі немає, оскільки відсутня сукупність умов для ухвалення заочного рішення, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України (так, представник позивача ні по тексту позову, ні по тексту двох заяв від 18.10.2021р. та 03.12.2021р. не надала згоду на заочний розгляд справи). Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, оглянувши оригінал договору позики від 05.02.2019р. (а.с. № 39), вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 05.02.2019р. між [PERSON] та [PERSON] договір позики грошових коштів на суму 2 173 309 грн. 20коп., що за курсом валют станом на дату укладання договору складало суму 79 260 доларів США. Договір позики був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Херсонської області, реєстровий номер 119 (а.с. № 39). Пунктом 1.3. договору було передбачено повернення позики в строк до 05.02.2020р. Представник позивача по тексту позовної заяви зазначає, що відповідачем було сплачено позивачу на виконання умов договору трьома платежами - 02.03.2020р., 08.02.2021р. та 27.02.2021р. суми, які дорівнюють в загальному розмірі 125 175грн. 88коп. На підтвердження цих обставин долучено дублікати 3-х банківських квитанцій (а.с. № 7, 8, 9). Отже залишок суми, яка залишилася не повернутою відповідачем позивачу, складає суму - 2 048 133грн. 32коп., що станом на 05.02.2019р. (дата укладення договору позики) за курсом (27,42грн. = 1 долар США ) складає 74 695 доларів США. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав в повному обсязі умови договору позики та не повернув позивачу грошового боргу в повному обсязі, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення суми, яка залишилася після трьох платежів (02.03.2020р., 08.02.2021р. та 27.02.2021р.), у розмірі 2 048 133грн. 32коп. на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Пунктом 1.2. договору позики від 05.02.2019р. підтверджено факт отримання в борг суми до підписання договору, що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачем грошей у борг. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 05.02.2019р. у розмірі 2 048 133грн. 32коп. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного договором у гривні, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню Представником позивача зроблено розрахунок інфляційних втрат за відповідними індексами інфляції у загальному розмірі 183 941 грн. 77коп. за періоди з 06.02.2020р. по 02.03.2020р., з 03.03.2020р. по 08.02.2021р., з 09.02.2021р. по 27.02.2021р., з 28.02.2021р. по 09.06.2021р., з яким суд погоджується (а.с. № 10-14). Пунктом 1.7. договору позики від 05.02.2019р. передбачено сплату 7 відсотків річних від простроченої суми за несвоєчасне повернення позики. Оскільки [PERSON] не сплатив своєчасно [PERSON] суму позики, він зобов,язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто грошову суму позики, яка залишилася не повернутою, а також 7 відсотків річних від простроченої суми. Представником позивача зроблено розрахунок 7 відсотків річних у розмірі 195 100 грн.01коп. за періоди з 06.02.2020р. по 02.03.2020р., з 03.03.2020р. по 08.02.2021р., з 09.02.2021р. по 27.02.2021р., з 28.02.2021р. по 09.06.2021р., з яким суд погоджується (а.с. № 10-14). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу - 2 048 133 грн. 32 коп., 7 % річних з простроченої суми за п.1.7. договору - 195 100 грн. 01коп. , інфляційних втрат - 183 941 грн. 77коп., що разом складає суму - 2 427 175 грн. 10 коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 500 грн., то в цій частині вимоги позивача також підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що представником позивача - адвокатом Ковальчук І.М. підтверджено документально судові витрати на правничу допомогу, долучено договір про надання юридичних послуг від 01.06.2021р. (а.с.№18), ордер від 09.06.2021р. (а.с. № 17) , розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу на суму 5 500 грн. від 16.06.2021р. (а.с. № 16), а також квитанцію до прибуткового касового ордеру від 08.06.2021р. про внесення позивачем суми 5 500грн. (а.с. №15), вимоги про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 грн. підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача також суму сплаченого при подачі позову судового збору у розмірі 11 350 грн. (а.с.№2). На підставі викладеного,

Outcome: approved