Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

30.04.2021 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «НАЕК «Енергоатом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: тимчасово виконуючий обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Котін П.Б., про визнання неправомірними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги з врахуванням збільшення їх розміру позивачка обґрунтовує тим, що з 18.08.2008 р. вона працювала у відповідача юристом на різних посадах. Так, з 23.02.2018 р. позивачка займала посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи департаменту захисту майнових прав та законних інтересів Виконавчої дирекції з юридичних питань та супроводу процедур закупівель. Наказом від 10.03.2021 р. № 307-к позивачку з 15.03.2021 р. звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, оскільки позивачка у період з 12.03.2021р по 22.03.2021 р., тобто на час звільнення, перебувала на лікарняному, наказом від 26.03.2021 р. № 412-к було частково внесено зміни до наказу про її звільнення, зокрема змінено дату звільнення на 26.03.2021 р. Враховуючи вищевикладене, позивачка своє звільнення вважає незаконним, оскільки відповідачем було порушено законодавство про працю, а тому звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав. Ухвалою від 15.06.2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, а також задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. Ухвалою від 22.09.2021 р. задоволено клопотання представника позивачки, прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, а також встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив та пояснення щодо позову та відзиву. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 23.02.2018 р. позивачка займала посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи департаменту захисту майнових прав та законних інтересів Виконавчої дирекції з юридичних питань та супроводу процедур закупівель ДП «НАЕК «Енергоатом», відповідно до наказу № 194-к від 23.02.2018 р., що підтверджується копією трудової книжки. Наказом від 10.03.2021 р. № 307-к позивачку з 15.03.2021 р. звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, наказом від 26.03.2021 р. № 412-к було частково внесено зміни до наказу про звільнення позивачки, зокрема змінено дату звільнення на 26.03.2021 р. Підставою зазначено для видання цього наказу визначено листок непрацездатності серії АДЯ № 073573 від 12.03.2021 р. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що її звільнено з порушенням вимог трудового законодавства. Статтею 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Положеннями ст. 40 КЗпП України викладено перелік випадків, за наявності яких трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України таким випадком вважається зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Водночас, за приписами ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу засідання профспілкового комітету ППО працівників Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» від 01.03.2021 р. № 8, за результатами розгляду подання тимчасово виконуючого обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Котіна П.Б. від 15.02.2021 р. № 82-01/07 про надання згоди на звільнення [PERSON] за скороченням штату на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП, вирішено відмовити у наданні згоди на звільнення провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи департаменту захисту майнових прав та законних інтересів Виконавчої дирекції з юридичних питань та супроводу процедур закупівель [PERSON] за скороченням штату. При цьому, жодних доказів на підтвердження подальшого ініціювання питання про розгляд подання щодо надання згоди на звільнення позивачки стороною відповідача не надавалось. Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивачки відбулось без дотримання вимог ст. 43 КЗпП, зокрема без попередньої згоди первинної профспілкової організації, а отже має місце порушення роботодавцем установленого законом порядку під час здійснення вказаного звільнення. Разом з тим, у ч.3 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статей 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, законодавство про працю не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною 3 статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. З матеріалів справи вбачається, що датою звільнення позивачки згідно з наказом від 10.03.2021 р. № 307-к визначено 15.03.2021 р., однак остання у період з 12.03.2021р по 22.03.2021 р. перебувала на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДЯ № 073573 від 12.03.2021 р. Таким чином, судом встановлено, що згідно вказаного наказу звільнення позивачки відбулось в період її тимчасової непрацездатності, тобто з порушенням установленого законом порядку. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що звільнення позивачки відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про визнання неправомірними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне визнати неправомірним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Котіна П.Б. від 10.03.2021 р. № 307-К про звільнення [PERSON] з посади провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи департаменту захисту майнових прав та законних інтересів Виконавчої дирекції з юридичних питань та супроводу процедур закупівель ДП «НАЕК «Енергоатом», а також відповідно й наказ тимчасово виконуючого обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Котіна П.Б. від 26.03.2021 р. № 412-К про внесення змін до вказаного наказу, та поновити [PERSON] на цій посаді з 29.03.2021 р. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п.8 цієї постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Згідно з довідкою № 136/15 від 13.05.2021 р., середньомісячна заробітна плата, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи (січень та лютий 2021 року) перед звільненням позивачки, складає 44565,11 грн. Отже, на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України та у зв`язку з поновленням позивачки на роботі з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.03.2021 р. по 23.02.2022 р. - день ухвалення рішення. Середньоденна заробітна плата позивачки за останні 2 місяці, передуючі звільненню становить 2285,39 грн./день, що підтверджується довідкою № 136/15 від 13.05.2021 р. На час ухвалення судом рішення - 23.02.2022 р., позивачка не працює 229 робочих днів, тому за вимушений прогул підлягає стягненню 523354,31 грн. (229 дні * 2285,39 грн./день). З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.03.2021 р. по 23.02.2022 р. включно в сумі 523354,31 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн., а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збору в сумі 5233,54 грн. Також, суд вважає за необхідне на підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 44565,11 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Outcome: approved