Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

09.09.2021 [PERSON] звернулась в суд позовом до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності на 1/2 частку у спільній власності на квартиру [ADDRESS] та відшкодування судових витрат. У вступному слові позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що 17.10.2009 р зареєструвала шлюб з [PERSON] . У 2016 р за спільні кошти набули у власність квартиру [ADDRESS] . Проживали разом у цій квартирі до 2019 року. У травні 2019 р шлюб з [PERSON] розірваний. З вересня 2019 р відповідач у спірній квартирі не проживає. Вирішити спір у позасудовому порядку відповідач відмовився. Тому просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на 1/2 частку у спільній власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача в її користь судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору в сумі 5653,26 грн, 1200 грн витрат на проведення незалежної оцінки спірного майна. Представник позивачки адвокат Волкова А.О. позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи судом, в судове засідання не з`явилися, а в заяві до суду просять розглянути справу за їх відсутності. У письмових поясненнях представник відповідача [PERSON] вказала, що відповідач не заперечував проти вирішення спору в позасудовому порядку, але позивачка без його відома звернулася до суду. Відповідач не заперечує проти визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку цієї квартири. Проте, просить розділити судові витрати по 1/2 частці між позивачкою і відповідачем. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові пояснення представника відповідача та письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з вимогами ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 р, що набрало законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009 року (а.с.6-8), а тому вказана обставина доказуванню не підлягає. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.17). 13 березня 2013 року між відповідачем [PERSON] та ТОВ "Ізяславський Райагробуд" був укладений договір № 52 пайової участі у будівництві житлового чотирьох поверхового цегляного будинку по [ADDRESS] (а.с.55-59). 01 червня 2016 року відповідач отримав довідку № 60 ТОВ "Ізяславський Райагробуд" про те, що станом на 01.06.2016 р він розрахований повністю за трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.54). 09 червня 2016 року відповідач зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 251814864 (а.с.9-10), актом приймання -передачі житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] від 01.06.2016 року (а.с.60) та технічним паспортом на цю квартиру (а.с.61-63). За даними звіту про незалежну оцінку майна вартість трикімнатної квартири загальною площею 82,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] станом на 23 квітня 2021 р складає 565 326 грн (а.с.18-25). У спірній квартирі зареєстровані: позивачка - [PERSON] , [INFO] , її дочка - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою про склад сім`ї № 593 від 5 квітня 2021 р (а.с.14). Грошове забезпечення позивачки за період з 2009 р по 2018 р становить 282 517 грн 34 коп (а.с.15). Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 р, що набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.6-8). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поняття спільної сумісної власності наведено в ч. 1 ст. 368 ЦК України, згідно з якою спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі викладеного суд знаходить доведеним, що квартира [ADDRESS] , набута сторонами за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, так як інше не встановлено договором або законом. Ця обставина сторонами не оспорюється. Згідно з вимогами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 370 ЦК України). Враховуючи наведене, а також з метою ефективного захисту прав та законних інтересів сторін відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, суд знаходить за необхідне позов задовольнити, визнати спірну квартиру є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Щодо відшкодування позивачці судових витрат, то суд враховує наступне. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Для розгляду справи по суті позивачкою було залучено спеціаліста для проведення незалежної оцінки спірного майна (а.с.18-30). Згідно рахунку-фактури від 23.04.2021 р, позивачка сплатила за інформаційно-консультативні послуги і незалежну оцінку нерухомого майна 1200 грн (а.с.32), а також сплати 5652,23 грн судового збору (а.с.43). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивачка неодноразово пропонувала відповідачу вирішити спір в позасудовому порядку (а.с.87-88, 83-84), проте він реальних дій, спрямованих на врегулювання спору не здійснив, а також враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, суд знаходить за необхідне стягнути з відповідача в користь позивачки понесені нею судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved