Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

у вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем [PERSON] з 14 серпня 2013 року проживала в зареєстрованому шлюбі, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] . З моменту народження дитини і по даний час вона разом із сином постійно проживають по місцю їх реєстрації по [ADDRESS] . За місцем їх постійного проживання дитина поставлена на облік у медичному закладі Дитяча поліклініка № 4, яка знаходиться по вул. Симиренка, 38 в м. Києві, відвідує дошкільний навчальний заклад Святошинського району м. Києва № 681. Оскільки спільне життя з відповідачем не склалося, останній проживає окремо від неї та сина у [ADDRESS] . 16 травня 2019 року вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 серпня 2019 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з моменту подання позовної заяви до суду й до досягнення дитиною повноліття. Після звернення до суду з вказаними позовами відповідач почав періодично, без будь яких попереджень, забирати дитину із дошкільного навчального закладу на декілька днів, відключаючи при цьому свій мобільний телефон, що позбавляє її можливості спілкуватися із сином. З приводу вказаних неправомірних дій вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, однак в реєстрації її заяв було відмовлено, оскільки відповідач є батьком дитини. Вважає, що з урахуванням інтересів дитини, його віку та потреб, син повинен проживати разом з нею, по місцю їхнього спільного проживання, де для нього створені належні умови для нормального проживання, розвитку та виховання. Вона має постійне місце роботи та відповідно заробіток для того, щоб підтримувати належний рівень забезпечення житини усім необхідним. Відповідач постійного місця роботи та стабільного заробітку не має, періодично зловживає спиртними напоями та вживає наркотичні засоби, раніше неодноразово був засуджений та відбував покарання за вчинення злочинів, пов`язаних із насиллям. Позивач просить суд визначити постійне місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 31 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 17). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову, третій особі - для подання до суду письмових пояснень. 4 грудня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що з кінця 2017 року він спільно з позивачем не проживає. Проте, протягом вказаного строку дитина фактично проживає як із матір`ю так і з батьком. Час проживання у обох батьків становить практично порівну. У період знаходження дитини у нього, він матеріально забезпечував сина самостійно. Враховуючи, що вони самостійно не вирішили питання щодо визначення місця проживання сина, ним, з метою упорядкування взаємовідносин між батьками щодо фактичного проживання сина та його матеріального забезпечення, було підготовлено проект договору про визначення місця проживання дитини та здійснення батьківських прав та обов`язків щодо його виховання та утримання. Вказаний проект договору розроблявся з врахуванням взаємної попередньої згоди і передбачав вже існуючий спосіб почергового проживання дитини як у батька так і у матері, що є бажанням дитини, не порушує її інтереси та не змінює привичний режим проживання. Витрати передбачалося нести порівну, як поточні, так і додаткові, які можуть виникнути за певних обставин. 6 липня 2019 року він надіслав вказаний договір позивачу, яка обіцяла розглянути його та надати відповідь, проте через незрозумілі причини відмовилася його розглядати. Враховуючи небажання позивача визначити місце проживання за згодою батьків, вважає, що остання має намір в подальшому обмежити його фактичне спілкування з сином, що є грубим порушенням права дитини на спілкування з батьком. Докази подані позивачем до позовної заяви не підтверджують обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги і не є доказами того, що він є поганим батьком, вчиняє протиправні дії, які можуть негативно впливати на життя та здоров`я сина. Він не зловживає алкогольними напоями та не вживає наркотичні засоби, сплачує аліменти. Останнім часом позивач разом із сином фактично проживають не за місцем реєстрації, а за місцем проживання її знайомого, де дитина не має свого особистого спального місця. Позивач не повідомила його, про їх фактичне місце проживання, що перешкоджає його спілкуванню з сином, в зв`язку з чим він змушений був звернутися до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. Просить суд врахувати викладені у відзиві факти та відмовити в задоволенні позову у частині визначення постійного місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки така відмова унеможливить створення позивачем штучних перешкод для повноцінного спілкування сина з батьком та зобов`язати позивача врегулювати питання визначення місця проживання сина шляхом укладення відповідного договору, тобто в позасудовому порядку. 12 грудня 2019 року представник позивача адвокат Кравченко О.П. направила до суду відповідь на відзив (а.с. 30-32), в якому зазначила, що відповідач своїми вчинками, які виражаються в тому, що він без повідомлення матері забирає дитину з дошкільного навчального закладу чи дитячого майданчика, по декілька днів утримує сина біля себе, не водить у дошкільний навчальний заклад, не дає їй можливості спілкуватися з дитиною, дозволяє собі негативно висловлюватися при дитині в її адресу, порушує права матері та права дитини на спокійне дитинство. Просить позовні вимоги задовольнити. 16 грудня 2019 року відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 41-45), в яких просить суд не брати до уваги відповідь на відзив позивача в частині її аргументів щодо твердження, що підставою для її звернення до суду є саме визнання ним факту про те, що батьки в добровільному порядку не можуть досягти згоди між собою, оскільки вони є неправомірним та передчасним. Не вважати вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню, а розглянути справу з врахуванням всіх аргументів відповідача. Також звернув увагу на те, що документи, які позивач додала до відповіді на відзив, а саме: копії довідки про розгляд повідомлення [PERSON] та рапорту старшого інспектора Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 9 липня 2019 року, стосуються не позивача [PERSON] , [INFO] , а іншої невідомої йому особи - [PERSON] , [INFO] . Ні з адвокатського запиту від 13 вересня 2019 року, ні з інших документів неможливо встановити змісту самої заяви позивача до Святошинського УП ГУНП м. Києва, а тому неможливо встановити, що було предметом звернення [PERSON] . Вважає, що позивач навмисно створює штучні перешкоди для правомірного вирішення спірного питання, оскільки такі дії направлені виключно на обмеження його батьківських прав, не враховуючи при цьому інтереси дитини. В підготовчому засіданні 19 грудня 2019 року сторони присутні. В зв`язку з відсутністю висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в підготовчому засіданні оголошено перерву до 21 квітня 2020 року. 3 лютого 2020 року Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації направила до суду лист (а.с. 66), в якому зазначила, що 16 січня 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації батько [PERSON] повідомив, що не заперечує проти проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . У зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, не заперечує щодо проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . В підготовчих засідання 21 квітня 2020 року та 1 червня 2020 року сторони відсутні, про час і місце розгляду справи в підготовчому засіданні повідомлені належним чином. Представник позивача подала заяву, в якій просить справу в підготовчому засіданні розглядати без її участі та без участі позивача (а.с. 83). Відповідач подав заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову (а.с. 84). Третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації направила до суду лист, в якому просить справу розглядати без участі їх представника (а.с. 77). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 1 червня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 8 вересня 2020 року (а.с. 86). В судові засідання неодноразово відкладалися. В судовому засіданні 17 березня 2022 року сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача направила до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просить справу розглядати без її участі та без участі позивача (а.с. 112). Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації направила до суду лист, в якому просить справу розглядати без участі їх представника (а.с. 118). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 серпня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 10). Від шлюбу сторони у справі мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом ДРАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві (а.с. 11). За даними довідок про реєстрацію місця проживання особи №3146207 від 07.05.2019 року та №3146231 від 07.05.2019 року, місце проживання [PERSON] та дитини [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 13). Як зазначила в позовній заяві позивач за місцем їх постійного проживання дитина поставлена на облік у медичному закладі Дитяча поліклініка № 4, яка знаходиться по вул. Симиренка, 38 в м. Києві, відвідує дошкільний навчальний заклад Святошинського району м. Києва № 681. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 серпня 2019 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з моменту подання позовної заяви до суду й до досягнення дитиною повноліття. Звертаючись до суду з позовом, про визначення місця проживання сина з матір`ю, позивачка [PERSON] вказала, що оскільки спільне життя з відповідачем не склалося, останній проживає окремо від неї та сина у [ADDRESS] . Відповідач періодично, без будь яких попереджень, забирає дитину із дошкільного навчального закладу на декілька днів, відключаючи при цьому свій мобільний телефон, що позбавляє її можливості спілкуватися із сином. З приводу вказаних неправомірних дій вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, однак в реєстрації її заяв було відмовлено, оскільки відповідач є батьком дитини. Відповідно до копій довідки старшого інспектора СЮП ВП Святошинського УПГУНП у м. Києві та рапорту старшого інспектора Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 9 липня 2019 року (а.с.35, 36) [PERSON] зверталася 30 червня 2019 року до Святошинського УП ГУНП у м. Києві щодо того, що її чоловік забрав спільного сина та вчасно не повернув, проте, в ході перевірки, в телефонній бесіді позивач повідомила, що дитину відповідач повернув та конфлікт вичерпано. Суд не бере до уваги вказані в позові обставини щодо того, що відповідач не має постійного місця роботи та стабільного заробітку, періодично зловживає спиртними напоями та вживає наркотичні засоби, раніше неодноразово був засуджений та відбував покарання за вчинення злочинів, пов`язаних із насиллям, оскільки позивач доказів на підтвердження вказаних обставин не надала. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначених відповідачем у відзиві на позовну заяву обставин щодо того, що останнім часом позивач разом із сином фактично проживають не за місцем реєстрації, а за місцем проживання її знайомого, де дитина не має свого особистого спального місця. Позивач не повідомила його, про їх фактичне місце проживання, що перешкоджає його спілкуванню з сином. Відповідно до частини другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Правилами статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» також встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Правилами статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Правилами частини четвертої статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а частиною першою статті 160 цього Кодексу визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Правилами статей 7,13 СК України, частини четвертої статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та засосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді цієї категорії справ суди обов`язково застосовують конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифіковану Україною 27 лютого 1991 року, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року , заява №2091/13, у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практика Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Правилами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, котрий подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За даними матеріалів справи позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, залучила до участі за заявленими нею позовними вимогами в якості третьої особи орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», а саме пунктом 74 визначено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у місті Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. Судом встановлено, що на розгляді Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації перебувала заява [PERSON] щодо вчинення перешкод з боку [PERSON] у спілкуванні з малолітнім [PERSON] , ознайомившись з якою позивач зазначила, що відповідач забрав дитину без попередження та без повідомлення про місцезнаходження сина, його стану здоров`я (а.с. 27). Рекомендовано [PERSON] налагодити конструктивну взаємодію з матір`ю дитини [PERSON] щодо спільної участі у вихованні малолітнього сина, не залучаючи його до конфлікту між дорослими. 3 лютого 2020 року Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації направила до суду лист (а.с. 66), в якому зазначила, що 16 січня 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації батько [PERSON] повідомив, що не заперечує проти проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . У зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, не заперечує щодо проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . З наданих позивачем суду доказів встановлено, що остання офіційно працює в ТОВ «Діаген» на посаді старшої медичної сестри, позитивно характеризується за місцем роботи, ознак психічних та наркологічних захворювань немає (а.с. 51, 52, 53, 53а) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про сина та виховує його. Крім того, при вирішенні спору щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , з одним із батьків суд не може погодитися з твердженнями відповідача, щодо перешкод з боку позивача його зустрічам із сином, оскільки як зазначив останній у відзиві на позовну заяву (а.с. 20-26) дитина протягом 2018 - 2019 років фактично проживає як із матір`ю та із батьком. Наголосив на те що такий спосіб проживання дитини є повністю узгодженим з позивачем без будь-яких тисків на неї з його боку. Відповідно до правил частин 1. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правилами частини 1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно правил статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Вирішуючи позовні вимоги матері [PERSON] до батька [PERSON] щодо визначення місця проживання їх малолітнього [PERSON] суд приймає до уваги, що малолітня дитина зареєстрована та проживає з матір`ю в квартирі [ADDRESS] , де створенні належні житлові умови, у дитини за її місцем проживання створенні сталі соціальні зв`язки, мати не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком, в свою чергу батько не заперечує, щоб син проживав з матір`ю, у зв`язку із чим на думку суду в інтересах дитини необхідно визначити її місце проживання з матір`ю. Відповідно до правил статті 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача [PERSON] обов`язок відшкодувати позивачу [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved