Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача - адвокат Сидоренко В.А. з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», 3-і особи: Публічне акціонерне товариство Банк «Траст», Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису № 14117 від 23.07.2020таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 23.07.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. було видано виконавчий напис № 14117 про стягнення грошових коштів із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс»,за період з 04.06.2019 по 07.03.2020, у сумі 127779,01 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 39246,56 грн.; прострочена заборгованість за комісією - 17191,86 грн.; заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом- 311,77 грн.; строкова заборгованість за штрафами та пенями - 71 028,82 грн; витрати за вчинення виконавчого напису - 500,00 грн., які є боргом за Кредитним договором № R011.0072656 від 27.04.2016, укладенні між ПАТБанк «Траст» та [PERSON]. Позивач вважає, що при вчиненні виконавчого напису приватним нотаріусом порушено вимоги ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки, кредитний договір, який за своєю формою не є кредитним договором, а заявою про приєднання до умов кредитування, не був нотаріально посвідченим, а тому, не можливе вчинення за таким договором виконавчого напису нотаріуса. Крім цього, сума стягнутої заборгованості не обґрунтована відповідачем та нічим не підтверджується, відсутня виписка по рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості при зверненні до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що підтверджувала б безспірність заборгованості. Крім того, виконавчий напис був вчинений із порушення положень ст. ст. 1048,1050 ЦК України, оскільки, враховуючи період стягнення грошових коштів, зазначена сума не могла бути нарахована, так як таке нарахування було здійснено поза межами дії кредитного договору, тобто після 25.04.2019. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 09.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 02.07.2021 о 12.30 год. Ухвалою суду від 21.04.2021 за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову. В подальшому, у судовому засіданні 22.02.2022 представник позивача позов підтримав, з підстав викладених у ньому, просив задовольнити,щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, поважність причин неявки не повідомляв, правом, встановленим ч. 1 ст. 278 ЦПК України не скористався, відзив на позов не подав. Треті особив судове засідання не з`явились, також, про розгляд справи повідомлялись належним чином, пояснень щодо позову, відповідно до ч. 3 ст. 278 ЦК України, не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ч. 1ст. 280 та ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти чого представник позивача не заперечував. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановленосудом, на підставі Заяви - опитувальник про надання кредиту на споживчі цілі від 27.04.2016, Пам`ятки клієнту про основи умови кредитування від 25.04.201 та орієнтовну сукупну вартість кредиту від 25.04.2016, які разом складають кредитний договір № R011.0072656 від 27.04.2016, ПАТ Банк «Траст» надало позивачу кредит в розмірі 64400,00 грн, на споживчі цілі, зі сплатою 12 % річних, з щомісячною комісією за обслуговування кредиту - 2,5 %, дата останнього платежу - 25.04.2019. 23.07.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ГорайО.С. видано виконавчий напис №14117 про стягнення із [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № R011.0072656 від 27.04.2016, укладеним з ПАТ Банк «Траст»,правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення права вимоги за кредитними договорами № БТ-ПВ-01 від 04.06.2019 є ТОВ «ФК «Сіті Фінанс», заборгованість за кредитним договором № R011.0072656 від 27.04.2016. Строк платежу настав за кредитним договором настав. Боржником допущено прострочення. Стягнення заборгованості проводиться за період з 04.06.2019 по 07.03.2020. Сума заборгованості складає 127779,01 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 39246,56 грн; прострочена заборгованість за комісією - 17191,86 грн; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 311,77 грн; строкова заборгованість за сумою кредиту - 0,00грн,строкова заборгованість за комісією - 0,00грн,строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом- 0.00 грн, строкова заборгованість за штрафами та пенями - 71028,82 грн; витрати за вчинення виконавчого напису - 500,00 грн. Загальна сума, що підлягає стягненню 128279,01 грн. 06.08.2020 приватним виконавцем Клименком Р.В. на підставі виконавчого напису нотаріуса № 14117 від 23.07.2020 відкрито виконавче провадження № 62740014 з виконання вказаного виконавчого напису. Також судом встановлено, що 21.08.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р.В. постановлено постанову про звернення стягнення на заробітнуплату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Так, відповідно до ст. ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтересу одним зі способів, визначених ч.1 ст.16 ЦКУкраїни або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.18 ЦКУкраїнинотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч.1 ст.39 закону «Про нотаріат»). Цим актом, зокрема, є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 №296/5 та зареєстрований у Міністерствіюстиції України22.02.2012 за №282/20595 (далі -Порядок,Порядок вчинення нотаріальних дій,). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно з підпунктом 2.1. пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку). Крім цього, підпунктами 3.2., 3.5. пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 (надалі - Перелік документів№1172). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Положенням ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі й внаслідок цивільно-правової відповідальності - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 закону «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. За підпунктом 3.1. пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до пункту 2 Переліку документів № 1172 (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів») для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашений заборгованості. Однак, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. При прийнятті постанови 22.02.2017 колегією суддів застосовано вимоги положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту.У зв`язку з цим, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21.03.2017 № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24.11.2017 № 92. Вказана позиція суду додатково підтверджена постановою Великої палати Верховного суду у справі № 826/20084/14 від 20.06.2018. Відповідно до статті 124 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всі території України. Як вбачається з преамбули оспорюваного виконавчого напису, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусомЖитомирського міського нотаріального округу Горай О.С. на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Між тим, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису № 14117 від 23.07.2020 не врахував тієї обставини, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладених у простій письмовій формі вже не чинні, а тому, повинен був відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису у відповідності до норм Закону України «Про нотаріат». При цьому, відповідно до пункту 1 Переліку документів № 1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Тобто, пункт 1 Переліку № 1172 стосується лише нотаріально посвідчених договорів, а оскільки такого між позивачем та відповідачем не укладено, відсутні правові підстави для вчинення виконавчого напису. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020у справі №757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Отже, внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису не забезпечено справедливий баланс між інтересами позивача та суспільства, що не відповідає нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З викладених вище норм матеріального права слідує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Дані обставини в сукупності повністю виключали для приватного нотаріуса факт безспірності заборгованості позивача перед відповідачем, а вчинення виконавчого напису на підставі п. 2 Переліку документів № 1172 є неправомірним, оскільки у нотаріуса не було правових підстав вважати, що заборгованість є безспірною та посвідчувати нотаріальний напис. Таким чином, оскільки при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватний нотаріус керувався п.2 Переліку документів, за якими стягненні заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, який визнано незаконним та нечинним, а кредитний договір, який був наданий відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не посвідчений нотаріально, отже й сам оспорюваний виконавчий напис було вчинено незаконно, що є підставою його не виконувати. Крім того, за ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (№14-10цс18) викладено правовий висновок, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. За таких обставин, Банк або відповідач мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише до дати дії кредитного договору № R011.0072656 від 27.04.2016, тобто до 25.04.2019, тоді як, заборгованість стягується за період з 04.06.2019 по 07.03.2020. За таких обставин, виконавчий напис вчинений з порушенням ст.ст. 1048, 1050 ЦПК України. Крім цього, в матеріалах справи не міститься та суду відповідачем не надано доказів що підтверджували б безспірність такої заборгованості та що вона виникла у зазначений в написі період. Таким чином, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05.07.2017 у справі №6-887цс17, з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України. ст.ст.50. 87. 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувачаправо на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувана (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість саме такого розміру як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, те, що виконавчий напис був вчинений нотаріусом з порушенням умов його вчинення, оскільки, виконавчий напис вчинено на договорі, який не є нотаріально посвідченим, заборгованість не є безспірною, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, а тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00грн за подання позову до суду згідно квитанції № 18926 від 28.02.2021 та 454,00 грн за подання заяви про забезпечення позову згідно квитанції № 41407 від 15.04.2021, а всього 1362,00 грн.

Outcome: approved