Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Стислий зміст позовних вимог та виклад позиції сторін: Представник позивача у справі - адвокат Заліський Б.С. (ордер АІ №1064060 від 25.04.2021) звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 1992 році [PERSON] був прийнятий у члени КСП "Прогрес" с. Савинці Рокитнянського району Київської області. Цей факт підтверджується копією протоколу засідання правління колгосту та відповідним записом у трудовій книжці. Інформація про звільнення з роботи та членів колгоспу [PERSON] у його трудовій книжці відсутня. На підставі Указу Президента України «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95, колективне сільськогосподарське підприємство «Прогрес» с. Савинці Рокитнянського району Київської області 29 листопада 1995 року отримало державний акт на право колективної власності на землю серії КВ, виданого на підставі рішення Савинецької сільської ради народних депутатів від 20 березня 1995 року №9, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №7. Тобто на час проведення розпаювання земель КСП "Прогрес" [PERSON] був членом зазначеного сільськогосподарського підприємства. Однак, будучи членом КСП "Прогрес" с. Савинці Рокитнянського району Київської області, [PERSON] не був включений до списку громадян - членів зазначеного колективного сільськогосподарського підприємства, у зв`язку з чим не отримав сертифікату на право на земельну частку (пай). Відповідно листа ГУ Держгеокадастру у Київській області за вих.№29-10-0.33 1 - 894/2-21 від 28.01.2021 року до додатку №1 до державного акту - списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства [PERSON] не значиться. До проекту формування КСП «Прогрес» список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства не додавався. Тобто, були порушені його права як члена КСП "Прогрес" на участь у розпаюванні майна підприємства. В Книгах реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) відсутні записи про реєстрацію сертифікату на ім`я [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , будучи членом колективною сільськогосподарського підприємства «Прогрес» с.Савинці Рокитнянського району Київської області, випадково не був включений до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, в результаті чого не отримав сертифікат на земельну частку (пай), чим було порушено його право та продовжує бути порушеним. Представником відповідача Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області надано відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує щодо наведених позивачем правових підстав позову в повному обсязі. На обгрунтування своєї позиції зазначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтями 263-265 Цивільного процесуального кодексу України судове рішеня повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Частиною 1 статті 58 Конситуції України передбачено, що закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно із частиною 1 статті 22 Земельного кодексу України (в редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу), сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Отже, згідно із вимогами статтями 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного Указу Президента України особа набуває право на земельну частку (пай) за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприєства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі нього акту. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. У свою чергу, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 Цивільного кодексу Української PCP у редакції від 18 липня 1963 року (надаїі - ЦК Української PCP), чинного на час виникнення цивільних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно із вимогами статті 76 ЦК Української PCP перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до статті 80 ЦК Української VCP закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Крім того, частиною 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». Саме такої позиції дотримується ЄСПЛ у своїх рішеннях (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов 'язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що процедура розпаювання включала в себе складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акта на право колективної власності на землю, виготовлення та отриманих сертифікату на земельну частку (пай), виділення земельної частки (паю) в натурі із заміною сертифікату на державний акт на право приватної власності на землю. Розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств, яке почало проводитися з 1995 року, є загальновідомим фактом, проводилося відкрито та гласно. Отже, позивач не міг не знати про отримання членами колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» відповідних сертифікатів та державних актів. На підставі цього, слід зазначити що невизнання права позивача на земельну частку (пай), за захистом якого він звернувся до суду, мало місце саме з часу не включення його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додавався до державного акту на право колективної власності на землю на підставі якого здійснювалося виготовлення та отримання сертифікатів на земельну частку(пай). Позивач про даний факт повинен був дізнатися ще у січні 1997 року, тобто з моменту формування списку громадян - членів КСП "Прогрес" у с. Савинці Рокитнянського району Київської області, який затверджувався протоколом № 1 від 25.01.1997 загальних зборів уповноважених КСП «Прогрес», який, у свою чергу, є частиною технічної документації з паювання земель, переданих у КСП «Прогрес» Рокитнянського району Київської області (копії списку членів КСП «Прогрес», державного акту, відповідей Держгеокадастру містяться у матеріалах справи). Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою 26.04.2021 пропустив трьохрічний строк позовної давності. Представником позивача [PERSON] 25.01.2022 подано заяву про слухання справи у відсутності позивача та його представника. Окрім того, в заяві представник позивача просить суд, поновити строк позовної давності для зверення до суду з вказаним позовом з огляду на те, що оскільки до державного акту на право колективної власності на землю, виданого 29.11.1995 список громадян членів КСП не додавався, позивач розраховував на отримання земельної частки (паю) в порядку черговості. Та вважав, що черга його не настала, але в кінці 2020 року звернувся до юриста, та після роз`яснень прийняв рішення про звернення до суду. Процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області 26 квітня 2021 року. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 29 квітня 2021 року справу прийнято до свого провадження, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Зазначена ухвала поштовим звязком була скерована сторонам. Відповідачеві разом з Ухвалою було направлено позовну заяву з доданими до неї документами. 25 травня 2021 року до Рокитнянського районного суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву. Крім позиції відповідача щодо предмету спору у відзиві зазначено клопотання представника відповідача розглядати справу у відсутності відповідача та повідомити про результати розгляду. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 08 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до розгляду на 08 вересня 2021 року. У зв`язку з хворобою судді справа була знята з розгляду та призначена до розгляду на 09 годину 06 квітня 2022 року. 25 січня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд розгляд справи у відсутності позивача та його представника. У заяві також зазначено, що позов підтримують та просять задовольнити. З приводу застосування судом, за заявою представника відповідача, строку позовної давності у вказаній справі, заявленого у відзиві на позов, просить при постановлені рішення не враховувати, оскільки відзив на позов подано представником відповідача з порушенням процесуальних строків. Разом з тим, просить поновити [PERSON] строк позовної давності на подання зазначеного позову. У зв`язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, та відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановлені судом З матеріалів цивільної справи встановлено, що позивач [PERSON] 15 червня 1992 року був прийнятий у члени КСП "Прогрес" с. Савинці Рокитнянського району Київської області. Цей факт підтверджується копією протоколу засідання правління колгосту та відповідним записом у трудовій книжці позивача. Відповідно до записів у трудовій книжці [PERSON] 30 серпня 1992 року направлений на навчання в Таращанський радгосп-технікум по спеціальності інженер-механік (Протокол №8 від 30.08.1992). Згідно з наказом №132 від 28.12.1992, [PERSON] зарахований у число студентів Таращанського агротехнічного коледжу імені Героя Радянського Союзу О.О.Шевченка з 01.09.1992, що підтверджується записом у його трудовій книжці. [PERSON] відрахований з Таращанського агротехнічного коледжу з 29.06.1995 у зв`язку із закінченням навчання (Наказ № 58-к від 29.06.1995), про що свідчить відповідний запис у його трудовій книжці. В подальшому, з 01.09.1995, відповідно до Наказу № 197-ск від 29.07.1995, [PERSON] зарахований студентом стаціонару Національного аграрного університету, що підтверджується записом у його трудовй книжці. [PERSON] , відповідно до наказу № 178-ск від 01.06.1998, був переведений на заочну форму навчання в Національному аграрному університеті з 27.05.1998. Крім того, записи у трудовій книжці [PERSON] свідчать про те, що він під час навчання на стаціонарному відділенні Національного аграрного університету, перебував у трудових відносинах з ВАТ "Юрковиця-Щит", де працював охоронником з 01.10.1997 по 01.04.1998 та з ВАТ "Три-Денс", де працював інспектором охорони з 02.04.1998 по 01.04.1999. На підставі Указу Президента України «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95, колективне сільськогосподарське підприємство «Прогрес» с. Савинці Рокитнянського району Київської області 29 листопада 1995 року отримало державний акт на право колективної власності на землю серії КВ, виданого на підставі рішення Савинецької сільської ради народних депутатів від 20 березня 1995 року №9, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №7. Відповідно листа ГУ Держгеокадастру у Київській області за вих.№29-10-0.331- 894/2-21 від 28.01.2021 у списку громадян - членів КСП "Прогрес" с. Савинці Рокитнянського району Київської області, який затверджений загальними зборами уповноважених КСП "Прогрес", протокол №1 від 25.01.1997, що є частиною технічної документації з паювання земель, переданих у КПС "Прогрес" Рокитнянського району Київської області [PERSON] не значиться. Також зазначено, що до проекту формування КСП «Прогрес» список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства не додавався. В Книгах реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) відсутні записи про реєстрацію сертифікату на ім`я [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , на час отримання колективним сільськогосподарським підприємством «Прогрес» с. Савинці Рокитнянського району Київської області державного акту на право колективної власності на землю (29 листопада 1995 року) та на час складання списку громадян - членів КСП "Прогрес" (25 січня 1997 року) з подальшим його затвердженням загальними зборами уповноважених КСП "Прогрес" відповідно до протоколу №1 від 25.01.1997, який є частиною технічної документації з паювання земель, переданих у КПС "Прогрес", був членом колективу КСП "Прогрес", оскільки з членів КПС добровільно не виходив і виключений не був та виконував його статут. Невнесення до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку, а тому не включення [PERSON] до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не можна вважати правомірним, а отже права останнього у зв`язку з невнесенням його до вказаного списку були порушені. Однак, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай). Таким чином, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1997 році, трирічний строк позовної давності, встановлений чинним законодавством, на час звернення з позовом минув. З позовом про поновлення порушеного права на отримання земельної частки (паю) позивач звернувся лише у квітні 2021 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, ним не надано. Обґрунтовуючи звернення до суду лише у 2021 році представник позивача вказав на те, що його довіритель розраховував все таки отримати свою земельну частку (пай), як і інші члени того ж КСП, не включені до списку, і чекав своєї черги. Проте після консультації у кінці 2020 року з юристом він вирішив звернутися до суду з позовом про поновлення його порушеного права отримання земельної частки (паю). Зазначена причину пропуску строку на звернення до суду не може бути визнана поважною, виходячи з наступного. Представник відповідача зазначила про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в статті 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у статті 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувсь за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на викладене, суд, дослідивши письмові докази надані позивачем та заперечення, надані відповідачем, вважає що клопотання представника позивача адвоката Заліського Б.С. про поновлення строку позовної давності на подання позову про визнання права на земельну частку (пай) та позов про визнання права на земельну частку (пай) задоволенню не підлягає. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положень статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями статтей 12, 13 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Спірні правовідносини сторін виникли з цивільних відносин та регулюються, зокрема, Земельним кодексом України, Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Порядком організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 № 122 та інш. Так, відповідно до частини 3 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до положень статтей 1, 2, 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (набрав чинності 08.07.2003 року) право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктами 1, 2 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Верховний Суд України в листі від 29.10.2008 № 19-3767/0/8-08 звернув увагу на те, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно: (а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", та слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, а про наявність трудових відносин з ними; (б) досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до статті 4 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї; (в) з`ясовувати, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Зазначений підхід застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.05.2021 у справі № 599/2259/19, від 15.06.2021 у справі № 743/961/20. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. З наданих до позовної заяви доказів вбачається, що позивач був членом КСП на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю, оскільки відсутні дані про його вихід чи виключення із членів КСП. Відповідно до вимог статті 5 ЗК України, в редакції від 18.12.1990, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Статтею 22 цього Кодексу передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно з положеннями статтей 22, 23 ЗК України, у редакції від 18.12.1990, та Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» особа набуває право на земельний пай за наявності таких умов: перебування у членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Позивач довів своє членство в КСП, яке мало місце на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю в силу положень статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», оскільки на час розпаювання земель КСП він не виховив та не був виключений з членів КСП, що підтверджується записами у його трудовій книжці. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав ( пункт а частини 3 статті 152 ЗК України). Як зазначено у статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року). Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції Україниземля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки`передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування). Це право, гарантоване частиною 2 статті 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями. Таким чином, [PERSON] , на час отримання колективним сільськогосподарським підприємством «Прогрес» с. Савинці Рокитнянського району Київської області державного акту на право колективної власності на землю (29 листопада 1995 року) та на час складання списку громадян - членів КСП "Прогрес" (25 січня 1997 року) з подальшим його затвердженням загальними зборами уповноважених КСП "Прогрес" відповідно до протоколу №1 від 25.01.1997, який є частиною технічної документації з паювання земель, переданих у КПС "Прогрес", був членом колективу КСП "Прогрес", оскільки з членів КПС добровільно не виходив і виключений не був та виконував його статут. Таким чином, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1997 році. Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги у зазначеній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з вимогами статті 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексущ одо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статтей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1997 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року. З позовом про поновлення порушеного права на отримання земельної частки (пай) позивач звернувся лише у квітні 2021 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, ним не надано. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо розподілу судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати покладаються на позивача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed