Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

у листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона за усною угодою позики передала позичальнику [PERSON] у власність 13846 грн. для особистих потреб. Отримання коштів підтверджується розпискою відповідача від 3 серпня 2020 року. 11 вересня 2020 року вона направила рекомендованим листом з повідомленням на адресу, яку зазначив відповідач у розписці і яка зазначена у його паспорті, претензію з вимогою повернути позику. Це поштове відправлення було повернуто відправнику 28 вересня 2020 року у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання. Заяв про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження відповідач не надавав. Відповідач позику не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав. Вважає, що у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідач зобов`язаний також сплатити 3% річних від простроченої суми, що становить 44,26 грн. (за 39 днів - з 28 вересня 2020 року по 5 листопада 2020 року) та проценти від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України (6%) у розмірі 88,52 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь вищевказану заборгованість за договором позики. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 20 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачеві визначений строк на подання відзиву на позов (а.с. 15-16). Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою сторін. В судове засідання 15 березня 2022 року сторони не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач відзиву на позов не подав, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертався. Судова повістка, яка була направлена на адресу реєстрації відповідача, повернута до суду з відміткою відділу зв`язку, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 27). Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до правил ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду копію розписки від 3 серпня 2020 року (а.с. 4), відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 13846 грн. Копія розписки, подана позивачем (а.с. 4) не містить відомості про передачу позивачем грошових коштів у сумі 13846 грн. та отримання відповідачем цих грошових коштів саме у борг, а також того, що відповідач зобов`язався повернути (сплатити) отримані ним кошти та дати отримання коштів. 11 вересня 2020 року позивач направила рекомендованим листом з повідомленням на адресу, яку зазначив відповідач у розписці і яка зазначена у його паспорті, претензію з вимогою повернути позику (а.с. 6-7). Однак поштове відправлення не було вручено, а тому повернулось позивачу із відміткою відділу зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 7). Отже, вищевказана письмова розписка відповідача про отримання коштів у сумі 13846 грн., копія якої додана до позовної заяви позивачем, оригінал якої для огляду у судовому засіданні ним не надано, не відповідає вимогам закону до письмової форми договору позики між фізичними особами, оскільки не містить інформацію щодо всіх істотних умов договору позики, а саме, щодо зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Така розписка не може замінити договору позики. Тому укладення договору позики, з підтвердженням лише вищевказаною розпискою, є недодержанням вимог вищевказаних норм закону, в т. ч., вимог частини 1 статті 638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 12, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, тому в зв`язку з недоведеністю позивачем заявлених вимог в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, та враховуючи те, що у задоволені позову відмовлено, судові витрати залишаються за позивачем у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed