Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона у період з 02 квітня 1983 року по 14 квітня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] .. 03 грудня 1988 року її матір [PERSON] , на підставі договору, посвідченого державним нотаріусом П`ятихатської державної нотаріальної контори, подарувала їй кошти в сумі 5 000 карбованців. Того ж дня на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого П`ятихатською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3549, вона за кошти, які прийняла в дарунок від матері, придбала у приватну власність жилий будинок в [ADDRESS] . Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 10.09.2021 року у справі № 190/1130/21 встановлено факт належності їй договору купівлі-продажу вищевказаного будинку. 25 жовтня 2021 року на підставі вказаного вище судового рішення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було зареєстровано її право власності на будинок. Восени 2021 року вирішила відчужити належний їй будинок та звернулась до нотаріуса для укладення відповідного договору купівлі-продажу. Однак, нотаріусом було виявлено, що на час оформлення договору купівлі-продажу від 03.12.1988 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який [INFO] помер. Спадкоємців, які б подали заяву про прийняття спадщини не має, а тому на теперішній час вона не може розпоряджатися придбаним нею нерухомим майном та вчиняти щодо нього будь-які цивільно-правові угоди. У зв`язку з чим просить, визнати за нею право осибистої приватної власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовну заяву підтримує в повному обсязі. Відповідач П`ятихатська міська рада Дніпропетровської області свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, на адресу суду направили заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечують. За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та [PERSON] з 02 квітня 1983 року по 14 квітня 1999 року перебували в зареєстрвоаному шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та копією свідоцтва про розірвання шлюбу/а.с.16,17/. 03 грудня 1988 року [PERSON] подарувала [PERSON] 5000 карбованців, про що свідчить копія договору, посвідчного державним нотаріусом П`ятихатської державної нотаріальної контори/а.с.8/. 03 грудня 1988 року позивач [PERSON] придбала будинок [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за позивачем, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, копією реєстраційного посвідчення та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності/а.с.9-10, 11, 15/ [INFO] в м. П`ятихатки Дніпропетровської області [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть/а.с.18/. Згідно листа П`ятихатської державної нотаріальної контори № 30/01-16 від 16.02.2022 року спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не відкривалась. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що будинок [ADDRESS] був набутий у власність позивачем до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, за рахунок належних їй особистих коштів, отриманих у подарунок від матері, а не створений спільними зусиллями чи спільною працею подружжя, тому [PERSON] є його єдиним власником, а тому вимоги позивача є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Outcome: approved