Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про видачу виконавчих листів, поновлення строку пред`явлення їх до виконання в порядку застосування наслідків недійсності правочину. 12.03.2021 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду відкрито провадження та справу призначено у підготовче засідання в загальному порядку. 21.07.2021 року до суду подано відзив на позов, у якому заперечуються позовні вимоги. Ухвалою суду від 20.09.2021 року закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився проте, направив до суду заяву у якій вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі з підстав наведених у позові та розглядати справу без його участі. Представник відповідача у заяві просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором 014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року в сумі 71 148,60 доларів США, що еквівалентно 921 655 грн. 62 коп., пеню в сумі 50 444 грн. 16 коп. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року укладеним між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та [PERSON] в сумі 440 697 грн. 31 коп. 71 148,60 доларів США, що еквівалентно 921 655 грн. 62 коп., пені в сумі 50 444 грн. 16 коп. звернуто стягнення на адміністративний будинок, загальною площею 90 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Хмельницької області від 17 грудня 2007 року, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно №24451084, шляхом продажу вказаного адміністративного будинку на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» із визначенням початкової ціни реалізації предмета іпотеки для його подальшої реалізації не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 30 березня 2016 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК Авіста» укладено Договір відступлення права вимоги № 30/03/2016-1, предметом якого визначено право вимоги за Кредитним договором №014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року. В свою чергу, ТОВ «ФК Авіста» 30 березня 2016 року укладено з [PERSON] . Договір відступлення права вимоги № 30/03/2016-2, предметом якого також визначено право вимоги за Кредитним договором №014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року. Майновим поручителем [PERSON] в повному обсязі виконано зобов`язання за Кредитним договором №014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року перед [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою та на підставі чого було припинено іпотеку та усі обтяження щодо об`єкта іпотеки. Таким чином, зобов`язання за Кредитним договором №014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року боржниками фактично виконано у повному обсязі. За заявою представника ПАТ «Фідобанк» Ткачука О.А. від 02 жовтня 2015 року Хмельницьким міськрайонним судом 23 жовтня 2015 року було видано виконавчі листи. 13.05.2016 року постановою головного державного виконавця Другого міського відділу ДВС Хмельницького міськрайонного суду виконавче провадження було закінчено на підставі п. 8 ч.1 ст.49,ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, зокрема у зв`язку із надходженням довідки ПАТ «Фідобанк» №2-4-2/99 від 28 квітня 2016 року про погашення заборгованості, постанова про закінчення виконавчого провадження ПАТ «Фідобанк» оспорена не була, а виконавчі листи було повернуто до суду, в якому зберігаються разом із іншими матеріалами справи. У зв`язку з чим товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко» (яка є правонаступником ПУАТ «Фідобанк») вже було використано своє право на пред`явлення виконавчого документа до виконання. У березні 2020 року ПУАТ «Фідобанк» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко») звернулося у суд із заявою про видачу виконавчих листів і поновлення строку для їх пред`явлення до виконання. В обґрунтування заяви зазначало, що заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04 листопада 2014 року стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором 014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року в сумі 71 148,60 доларів США, що еквівалентно 921 655 грн. 62 коп., пеню в сумі 50 444 грн. 16 коп. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на адміністративний будинок загальною площею 90 кв. м по адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] . Постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко») про видачу виконавчих листів і поновлення строку для їх пред`явлення до виконання було відмовлено. ТОВ «Фінансова компанія «Грін Ко» як правонаступник ПАТ «Фідобанк» до суду з заявою про видачу виконавчих листів не звертався, строк поновлення для їх пред`явлення не заявляв. За приписами 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Суд вважає, що вимога про видачу виконавчих листів, поновлення строку пред`явлення їх до виконання в порядку застосування наслідків недійсності правочину не є належним способом захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України. Зважаючи на викладене, судом не встановлено порушення прав позивача та зазначене не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільної права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та її Конституції та статті 13 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, відповідно до яких України кожна особа має право на ефективна засіб правового захисту, не заборонений законом. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Відповідно до ст. 203 ЦК України Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 216 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано , що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Суд вважає, що твердження позивача, щодо нікчемності правочину, не відповідає дійсності з огляду на те що, відповідно до вищевказаних норм Договір відступлення права вимоги № 30/03/2016-1 предметом якого визначено право вимоги за Кредитним договором №014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року був спрямований на безпосереднє набуття сторонами, прав та обов`язків. Більше того як було зазначено вище, майновим поручителем [PERSON] в повному обсязі виконано зобов`язання за Кредитним договором №014/1721/9/23181 від 18 вересня 2008 року перед [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою та на підставі чого було припинено іпотеку та усі обтяження щодо об`єкта іпотеки. Разом з тим, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів Банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону. Наказ Банку не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, адже він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб`єкта господарювання, виданим керівником Банку в межах своїх повноважень. Цей наказ є результатом внутрішньої перевірки правочинів Банку, забезпеченої уповноваженою особою Фонду, і внутрішнім документом Банку, обов`язковим для виконання працівниками, та не породжує обов`язків у контрагентів Банку, оскільки обов`язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України). Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення. Аналіз наведених вище норм права, встановлені судом обставини справи дають підстави суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, що свідчить про необґрунтованість позову.

Outcome: dismissed