Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-03 00:00:00

1. Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Могилів-Подільської РДА Вінницької області про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи його тим, що вона з 12.04.2011 по 18.02.2021 працювала на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти Мурованокуриловецької РДА. Звільнено її з роботи було згідно наказу від 01.02.2021 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із припиненням установи (підприємства). Згідно п. 2 вказаного наказу централізовану бухгалтерію зобов`язано провести повний розрахунок зі звільненими працівниками відповідно до законодавства та колективного договору, виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. Кількість днів невикористаної [PERSON] відпустки становить - 38. Разом з тим, при звільненні з роботи [PERSON] не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, а також вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. Також, [PERSON] хоч і була нарахована заробітна плата за січень-лютий 2021 року в сумі 13857 грн, однак так і не виплачена. Оскільки вирішити спір з відповідачем в добровільному порядку не вдається, позивач змушена була звернутися до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на свою користь нараховану але не виплачену заробітну плату за січень-лютий 2021 року - 13857 грн; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки - 10383 грн 85 коп.; вихідну допомогу при звільненні - 8640 грн 32 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.02.2021 по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 421 грн 48 коп.; стягнути з відповідача судові витрати, а рішення суду в частині стягнення заробітної плати за січень 2021 року в сумі 9007 грн 05 коп., а також вихідної допомоги в сумі 8640 грн 32 коп. та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у межах суми стягнення за один місяць, у розмірі 8008 грн 12 коп., за один місяць допустити до негайного виконання. Відповідач у поданому 03.02.2022 відзиві, який отриманий судом 07.02.2022, проти задоволення позову заперечив з тієї підстави, що у передавальному акті, затвердженому головою Вінницької ОДА, відсутні відомості про фінансові зобов`язання між сторонами. Також, відповідно до ст. 89 БК України з 01.01.2021 заклади освіти, культури, медицини фінансуються не з районного бюджету, а виключно з бюджетів територіальних громад. На підставі зазначених норм законодавства відділ освіти Мурованокуриловецької РДА не був включений в мережу розпорядників та одержувачів коштів місцевого бюджету на 2021 рік. Тому, бюджетні запити та кошториси бюджетних програм не подавались у фінансовий відділ ні Мурованокуриловецької, ні Могилів-Подільської райдержадміністрації. Щодо наданого табелю обліку робочого часу за січень місяць 2021 року, то ідентифікувати хто саме його складав (хто відповідальна особа) є не можливо. Крім того, з моменту створення комісії з реорганізації відділу освіти Мурованокуриловецької райдержадміністрації (розпорядження заступника голови від 16.01.2021 № 1), право надання копій документів та їх посвідчення належить голові комісії з реорганізації. Запитів щодо отримання копії табеля обліку робочого часу від позивача не надходило. Наявні в матеріалах справи довідки про заробітну плату зареєстровані 17.02.2021. Відповідно до Акту прийому-передачі печаток і штампів, такі печатка та штамп відділу освіти Мурованокуриловецької РДА передані (здані) 01.02.2021 заступнику керівника апарату - начальнику загального відділу апарату Гордєєвій А.М., що саме по собі унеможливлює їх використання після 01.02.2021. Крім того, в матеріалах справи міститься довідка про доходи [PERSON] за січень-лютий 2021 року та довідка про доходи [PERSON] за 2020 рік, які не відповідають встановленим вимогам, а саме: відсутні кутовий штамп, гербова печатка та підписи головного бухгалтера та керівника установи. Вказані копії довідок посвідчені представником позивача 11.01.2021, тобто до моменту їх формування та реєстрації, що є неприпустимим. Табелі обліку робочого часу, відомості по заробітній платі [PERSON] відсутні в Могилів-Подільській РДА. Також позивачем неправильно зроблено розрахунок виплати компенсації за невикористану відпустку, оскільки в такому розрахунку слід виходити з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто грудень-січень 2021 року. Оскільки усі розрахунки в заявленому позові зроблені позивачем на підставі довідок про доходи, які не відповідають встановленим вимогам Закону та є неналежним доказом по справі, то заявлені суми не відповідають дійсності. Крім того, факт звернення [PERSON] до банківської установи з метою отримання кредитних коштів не є предметом спору та заявлених вимог. Тому даний факт відповідач просив не брати до уваги (а.с. 108-112). Позивач відзив отримала 07.02.2022 (а.с. 114, 116), 17.02.2022 її представник надіслала через підсистему електронний суд відповідь на нього, яка отримана судом 18.02.2022 (а.с. 117-119). У відповіді на відзив представник позивача звернула увагу суду на те, що у даній справі не можна брати до уваги відсутність відомостей про заборгованість по заробітній платі працівників відділу освіти у передавальному акті балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів Мурованокуриловецької РДА, оскільки реорганізація відділу освіти Мурованокуриловецької РДА та самої Мурованокуриловецької РДА здійснювалася різними комісіями. Вказаний передавальний акт включає тільки ті відомості, які стосуються Мурованокуриловецької РДА і не включає відомостей про самостійні структурні підрозділи РДА, які мали статус окремих юридичних осіб. Могилів-Подільська РДА є правонаступником Відділу освіти Мурованокуриловецької РДА, а тому саме на нею покладено обов`язок виплатити заробітну плату працівникам ліквідовуваного Відділу. Що ж до твердження відповідача про неналежність наданих позивачем доказів, а саме, табелів обліку робочого часу та довідок про заробітну плату, то табелі формувалися в електронній формі у програмі «АС-Зарплата» та були надані головою комісії з реорганізації відділу освіти Мурованокуриловецької РДА Косенко М.С. працівникам управління Держпраці у Вінницькій області під час проведення ними перевірки додержання вимог законодавства про працю у березні 2021 року. При цьому, табелі за жовтень, листопад і грудень 2020 року мають аналогічну форму. Довідки ж про заробітну плату формувалися ще до передачі печаток і штампів, однак на руки видавалися лише 17.02.2021 - в переддень звільнення, а тому вказані довідки також є належними та допустимими доказами. Інші довідки, які не містять підпису посадових осіб та печатки повністю відповідають виписці по зарплатному рахунку, а не обхідних реквізитів вони не містять лише тому, що членами комісії з реорганізації відділу освіти Мурованокуриловецької РДА приховувалася інформація про допущену заборгованість по виплаті заробітної плати. Посадові особи відповідача всіляко ухилялися від підписання та видачі довідок працівникам централізованої бухгалтерії, які змушені були неодноразово звертатися з цього приводу до органів державної влади. Щодо посилання відповідача на те, що факт звернення [PERSON] до банківської установи з метою отримання кредитних коштів не є предметом спору та заявлених вимог, то вказана обставина стосується понесених позивачем майнових втрат у зв`язку із затриманням проведення розрахунку при звільненні, що повинно бути враховано судом при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню у зв`язку з такою затримкою. Відповідач 23.02.2022 направив на адресу суду заперечення (а.с. 136, 172-174), в яких вказав, що відділ освіти Мурованокуриловецької РДА перебуває в стані припинення, а відповідно до чинного законодавства України розпорядчі, бухгалтерські та інші документи передаються правонаступнику - Могилів-Подільській РДА та відображаються в передавальному акті. Такий передавальний акт затверджений розпорядженням голови Вінницької ОДА від 30.04.2021 №371 «Про затвердження передавального акту Мурованокуриловецької РДА». Відповідно до зазначеного передавального акту кредитори та боржники, у тому числі фінансові зобов`язання, які оспорюються сторонами - відсутні. Цей передавальний акт безпосередньо стосується і відділу освіти Мурованокуроловецької РДА, який є структурним підрозділом Мурованокуриловецької РДА. Крім того, на підставі п.п. г) ч.1 ст. 89 БК України в редакції Закону України №79-VІІІ від 28.12.2014 та №1081-ІХ від 15.12.2000 відділ освіти Мурованокуриловецької РДА не був включений в мережу розпорядників та одержувачів коштів районного бюджету на 2021 рік. Тому, бюджетні запити та кошториси бюджетних програм не подавались у фінансовий відділ ні Мурованокуриловецької, ні Могилів-Подільської райдержадміністрацій. Також наголошує, що табелі обліку робочого часу, відомості по заробітній платі [PERSON] відсутні в Могилів-Подільській РДА. Програма забезпечення виконання рішень суду та виконавчих документів на 2021 рік, затвердження рішенням 5 сесії 8 скликання Могилів-Подільської РДА від 10.06.2021 №76 знаходиться у вільному доступі на офіційному веб-сайті Могилів-Подільської РДА. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 26.01.2022 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд вирішено проводити в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.04.2011 працювала на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти Мурованокуриловецької РДА Вінницької області, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 28). Наказом відділу освіти Мурованокуриловецької РДА № 19-к/тр від 01.02.2018 [PERSON] , бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти райдержадміністрації переведено на роботу бухгалтером першої категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти райдержадміністрації з 01.02.2018 з повною тарифною ставкою з оплатою праці по 9-му тарифному розряду (а.с. 49). Згідно наказу відділу освіти Мурованокуриловецької РДА № 160-к від 18.12.2020, позивача попереджено особисто під підпис про ймовірність її вивільнення та зміну істотних умов праці, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 29). Розпорядженням Мурованокуриловецької РДА № 1 від 16.01.2021 відділ освіти Мурованокуриловецької РДА припинено шляхом приєднання до Могилів-Подільської РДА (а.с. 67-69). Сторонами визнано, що на даний час Відділ освіти Мурованокуриловецької РДА з 19.01.2021 перебуває у стані припинення. [PERSON] з 18.02.2021 звільнено з роботи згідно наказу відділу освіти № 3-к від 01.02.2021 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із припиненням відділу освіти Мурованокуриловецької РДА. Зобов`язано централізовану бухгалтерію відділу освіти райдержадміністрації провести повний розрахунок зі звільненими працівниками відповідно до законодавства та колективного договору: виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку та вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 30-31). З відомостей із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за 2020-2021 роки слідує, що у січні-лютому 2021 року [PERSON] була нарахована заробітна плата: січень 2021 року - 9007 грн 05 коп., лютий 2021 року - 4849 грн 95 коп. (а.с. 60-62). Розпорядженням Голови Вінницької обласної державної адміністрації № 371 від 30.04.2021 було затверджено Передавальний акт балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів Мурованокуриловецької районної державної адміністрації згідно якого «Кредиторська заборгованість рах. 6211», в тому числі із розрахунків із заробітної плати відсутня (а.с. 84-94). Разом з тим, згідно довідки ГУ ПФУ у Вінницькій області від 19.11.2021 за громадянку [PERSON] , відрахування страхових внесків Відділом освіти Мурованокуриловецької РДА за період з 01.01.2021 по 18.02.2021 до Пенсійного фонду не здійснювались. Відповідно інформація про суми нарахованої та виплаченої заробітної плати відсутня (а.с. 68). З іншої довідки ГУ ПФУ у Вінницькій області від 07.12.2021 слідує, що Відділом освіти Мурованокуриловецької РДА звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) було подано пустим (а.с. 59). Отже, суд вважає встановленим, що [PERSON] згідно записів у трудовій книжці в період з 01.01.2021 по 18.02.2021 працювала на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти Мурованокуриловецької РДА Вінницької області, однак їй вказані дні, ні відділом освіти, ні його правонаступником - Могилів-Подільською РДА, оплачені не були. Вказана обставина у відзиві підтверджена відповідачем, який повідомив про те, що відомості по заробітній платі [PERSON] за січень-лютий 2021 року, табелі обліку робочого часу по відділу освіти Мурованокуриловецької райдержадміністрації в Могилів-Подільській райдержадміністрації відсутні. 4. Оцінка аргументів сторін, які відносяться до предмета спору та норми права, які застосовує суд. 4.1 Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за січень-лютий 2021 року Відповідно до положень статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. В даному випадку суд не бере до уваги надані позивачем довідку про доходи (а.с. 45) та довідку про середню заробітну плату (дохід) (а.с. 45 зворот), оскільки вони ніким не підписані та не містять печатки установи, якими вони видані. При цьому, посилання представника позивача у відповіді на відзив на ту обставину, що членами комісії з реорганізації відділу освіти Мурованокуриловецької РДА приховувалася інформація про допущену заборгованість по виплаті заробітної плати в даному випадку жодного значення не має, оскільки сторони не позбавлені можливості заявляти клопотання про витребування тих чи інших доказів у разі неможливості отримати їх самостійно. Разом з тим, не дивлячись на неприйняття судом вказаних довідок, суми нарахованої [PERSON] заробітної плати за січень-лютий 2021 року у повній мірі підтверджуються формою ОК-5 (а.с. 60-62) довідками про середню заробітну плату, виданих позивачу за день до звільнення 17.02.2021 (а.с. 46-48) та повністю узгоджуються з наказами Відділу освіти Мурованокуриловецької РДА № 19-к/тр від 01.02.2018 (а.с. 49), № 173-к від 31.12.2020 (а.с. 102). При цьому доводи представника відповідача на те, що довідки про середню заробітну плату не можуть бути взяті до уваги, оскільки кутова печатка була здана керівнику апарату-начальнику загального відділу апарату Мурованокуриловецької РДА, судом не приймаються, оскільки вказані довідки підписані головним спеціалістом відділу освіти Арсеньєвою А.Г., яка згідно розпорядження Мурованокуриловецької РДА № 1 від 16.01.2021 входить до складу комісії з реорганізації відділу освіти Мурованокуриловецької РДА (а.с. 67-69). Самий же факт роботи [PERSON] у відділі освіти у січні-лютому 2021 року безумовно підтверджується записами у її трудовій книжці та наказом про звільнення із займаної посади з 18.02.2021 (а.с. 28, 30-31). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Могилів-Подільська РДА не надала та не заявляла жодних клопотань про витребування доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач з тих чи інших підстав у січні-лютому (по день звільнення) не працювала в межах тривалості робочого часу визначеного трудовим законодавством або колективним договором. При тому, що позивач надав табель обліку робочого часу (а.с. 44) записи у якому жодним чином не спростовані відповідачем. У зв`язку з цим позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь заробітної плати за січень місяць 2021 року та лютий місяць 2021 року в сумі 13857 грн (за січень - 9007 грн 05 коп.; за лютий - 4849 грн 95 коп.) є повністю обґрунтованим та підставним. 4.2 Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Це загальна норма, яка застосовується у даних правовідносинах. Якщо працівник з будь-яких причин не скористався своїм правом на щорічні відпустки за кілька попередніх років, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток згідно зі статтею 24 Закону про відпустки. Законодавство не передбачає терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки. Не обмежується строком і право працівника підприємства вимагати виплату йому компенсації за невикористані відпустки Відповідно до п.п. 2 Розділу ІІ, п. 7 Розділу IV Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Згідно додатку до наказу Відділу освіти Мурованокуриловецької РДА № 3-к від 01.02.2021 на день звільнення [PERSON] мала 38 днів невикористаної відпустки (а.с. 31). Останні 12 календарних місяців роботи перед місяцем, в який позивачу повинні виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки: лютий 2020 року - січень 2021 року). За лютий-грудень 2020 року згідно даних форми ОК-5 [PERSON] нараховано 88000 грн 06 коп. заробітної плати. У січні 2021 року сума нарахування складала 9007 грн 05 коп. Кількість календарних днів у лютому - грудні 2020 року, за винятком святкових та неробочих днів становила 326 днів. Кількість календарних днів у січні 2021 року, за винятком святкових та неробочих днів становила 19 днів. Отже, компенсація за невикористану відпустку [PERSON] становить: (88000 грн 06 коп. + 9007 грн 05 коп.)/(326 днів + 29 днів) х 38 днів = 10383 грн 85 коп. 4.3 Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до положень п. 2 Постанови № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Як було встановлено судом у грудні 2020 року нарахована заробітна плата [PERSON] становила 8273 грн 50 коп., а у січні 2021 року - 9007 грн 05 коп. Отже, розмір вихідної допомоги позивача з розрахунку останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому її було звільнено складатиме: 8273 грн 50 коп. + 9007 грн 05 коп./ 2 місяці = 8640 грн 27 коп. 4.4 Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки в розрахунку Оскільки судом встановлено підставність вимог [PERSON] щодо невиплати їй при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, то її вимога стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки в розрахунку по день винесення судом рішення про поновлення її на роботі, також є підставною. При цьому закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У даній справі судом встановлено, що порушення прав позивача відбулося не внаслідок неправильних дій Могилів-Подільської РДА, яка є лише правонаступником Відділу освіти Мурованокуриловецької РДА, а у зв`язку з неузгодженістю дій відповідальних осіб при ліквідації Відділу освіти, які не вжили заходів для належного розрахунку із працівниками юридичної особи, яка припинялася. В свою чергу, Могилів-Подільська РДА згідно її повідомлення розробляє Програму щодо шляхів та джерел погашення заборгованості по заробітній платі (а.с. 73). Розмір же вказаної заборгованості перед позивачем за січень-лютий 2021 року складає 13857 грн. Тобто, вбачається, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням. Разом з тим, суд враховує доводи позивача про негативні наслідки неотримання нею заробітної плати, які полягають в утворенні кредитної заборгованості в сумі 5200 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 84-93). З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у розмірі 19057 грн, що відповідає розміру заборгованості по заробітній платі та розміру кредитної заборгованості, яка утворилася у позивача у зв`язку з відсутністю власних коштів. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20). Тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України підлягають задоволенню частково на суму 19057 грн. 4.5 Щодо застосування до вимог позивача строків звернення до суду передбачених ст. 233 КЗпП України до вимог про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові № 61-13430св20 від 21.04.2021 Верховний Суд підтвердив свої попередні висновки про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. У зв`язку з цим, позовна давність до вимог [PERSON] щодо стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні, в даному випадку судом не застосовується. 4.6 Щодо застосування до вимог позивача строків звернення до суду передбачених ст. 233 КЗпП України до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З аналізу положень ст.ст. 116-117 КЗпП України слідує, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Разом з тим, у пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». У постанові № 61-10850св21 від 22.09.2021 Верховний Суд проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц. Як встановлено судом, при звільненні [PERSON] повний розрахунок по заробітній платі з нею проведено не було. Таким чином, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] не пропустила. 5. Висновки щодо усіх позовних вимог позивача Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість та часткову доведеність позовних вимог [PERSON] , а тому вважає обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення вимога позивача стягнути із Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області кошти в сумі 51938 грн 17 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів з яких: 9007 грн 05 коп. - заробітна плата за січень 2021 року; 4849 грн 95 коп. - заробітна плата за лютий 2021 року; 10383 грн 85 коп. - грошова компенсація за не використані дні щорічної відпустки; 8640 грн 32 коп. - вихідна допомога при звільненні; 19057 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У задоволенні решти вимог слід відмовити. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівників виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. 6. Судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору у даній справі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позов задоволено, то з відповідача на користь держави слід стягнути 992 грн 40 коп. судового збору. Розрахунок судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу позивачем наведений у позовній заяві та становить 12100 грн. Також позивач зазначила у позові про те, що детальний опис робіт (наданих послуг) та докази щодо їх вартості та оплати відповідно до вимог ч. 4 ст. 141 ЦПК України буде надано суду додатково до закінчення судових дебатів. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: partial