Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання виконавчого напису № 242714, вчиненого 27 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості за кредитним договором та витрат на вчинення виконавчого напису в загальній сумі 18956,18 гривень, таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.08.2021 року [PERSON] з мобільного додатку «Дія» дізналась, що на її рахунки накладено арешт та відкрито виконавче провадження № 66612056 від 27.08.2021 року, згідно якого вона є боржником на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. № 242714 від 27.06.2021 року. Зазначає, що 22.12.2020 року між нею та ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено електронний договір позики на умовах повернення позики в кінці строку позики № 394283 на суму 6024,0 гривень. Разом з тим, [PERSON] та її представником повідомлялось ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», що [PERSON] не погоджується з сумою боргу та нарахованими штрафними санкціями (відсотками) по вказаному договору, однак такі звернення були проігноровані, окрім цього, [PERSON] не погоджується із сумою боргу за договором позики, а тому сума боргу не є безспірною. Як стало відомо з виконавчого напису нотаріуса, до відповідача ТзОВ «Фінансова компанія\~управління активами»\~перейшло право\~вимоги на\~підставі договору\~факторингу №\~2106\~від 21.06.2021\~року за\~кредитним договором\~ №\~3943283\~від 22.12.2020\~року,\~однак зазначає,\~що жодних\~договірних відносин\~із відповідачем\~ніколи не\~мала,\~відповідач є\~колекторською компанією,\~яка жодного\~разу не\~поставила її\~до відома\~про факт\~того,\~що ними\~було викуплено\~боргові зобов`язання,\~відповідач жодного\~разу не\~звертався до\~позивача із\~заявою про\~досудове врегулювання\~спору. Позивач вважає, що виконавчий напис № 242714 від 27.06.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. необхідно визнати\~таким,\~що не\~підлягає виконанню,\~з огляду\~на те,\~що вчинення\~виконавчого напису\~на підставі\~п.2\~Переліку документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~проводиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~29.09.1999\~року №\~1172,\~вчинений з\~порушенням діючого\~законодавства. Крім\~того,\~виконавчий напис\~нотаріуса міг\~бути вчинений\~лише на\~нотаріально посвідченій\~угоді.\~Відповідно договір,\~який не\~було нотаріально\~посвідчено,\~не може\~відноситися до\~документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~проводиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріуса.\~Крім того,\~нотаріус не\~пересвідчився у\~безспірності заборгованості.\~Таким чином,\~нотаріус вчинив\~виконавчий напис\~з грубим\~порушенням порядку\~вчинення нотаріальних\~дій,\~оскільки кредитний\~договір на\~підставі якого\~було вчинено\~виконавчий напис\~не був\~нотаріально посвідченим. У\~момент вчинення\~виконавчого напису\~27.06.2021\~року були\~відсутні правові\~підстави для\~його вчинення,\~так як\~22.02.2017\~року постановою\~Київського апеляційного\~адміністративного суду\~у справі\~№ 826/20084/14\~було визнано\~незаконною та\~не чинною\~Постанову Кабінету\~міністрів України\~№ 662\~від 26.11.2014\~року «Про\~внесення змін\~до переліку\~документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~провадиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів». Враховуючи наведене, вважає, що вчинений виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. 23\~лютого 2022\~року від директора ТзОВ «Фінансова\~компанія управління\~активами» Велікданова\~С.К. надійшла заява про визнання позову разом із клопотанням про врегулювання спору за участю судді. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Позовна заява поступила до суду 08.10.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.11.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними у ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. документи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис від 27.06.2021 року № 242717 про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості за кредитним договором та витрат на вчинення виконавчого напису в загальній сумі 18956,18 гривень. Разом з ухвалою про відкриття провадження суд надіслав сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, сторони отримали ухвалу про відкриття провадження та інформацію про права та обов`язки. Ухвалами суду від 06.12.2021 року та 03.02.2022 року, розгляд справи було відкладено у зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення сторін про дату розгляду справи та відсутністю підтвердження про отримання повідомлення про вручення поштового відправлення. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.03.2022 року, у задоволенні клопотання директора ТзОВ «Фінансова\~компанія управління\~активами» Велікданова\~С.К. про\~врегулювання спору\~за участю\~судді відмовлено. Суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між позивачем та ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 3943283 від 22.12.2020 року (а.с.32). Відповідно до змісту оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що право вимоги за вказаним кредитним договором належить правонаступнику ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» - ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» на підставі договору факторингу № 2106 від 21.06.2021 року. За зверненням ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., 27.06.2021 року вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 242714, відповідно до якого з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» стягнуто заборгованість за Кредитним договором № 3943283 від 22.12.2020 року на загальну суму 18956,18 гривень (а.с.40). Виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання. Личаківським відділом\~державної виконавчої\~служби у\~місті Львові\~Західного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.Львів)\~відкрито виконавче\~провадження №\~66612056 на підставі виконавчого напису № 242714 від 27.06.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. (а.с.34). Крім того, державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 27.08.2021 року в межах виконавчого провадження ВП № 66612056 винесено постанову про арешт майна боржника, постанову про арешт коштів боржника, постанову про розмір мінімальних втрат виконавчого провадження та постанову про стягнення виконавчого збору (а.с.34-38). Вважаючи, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону позивач звернулася до суду з цим позовом. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст.89 Закону, у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувана; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачується стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно з п.1.1 даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Відповідно до п.1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п.1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Іншими словами, законодавчо визначені умови вчинення виконавчих написів зобов`язують стягувачів надати нотаріусу виключно документи, які підтверджують безспірність цієї заборгованості і які передбачені відповідним Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, і зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. До 26.11 2014 року, тобто до прийняття постанови № 662, серед документів, які підтверджують безспірність заборгованості були, серед іншого, нотаріально посвідчені угоди. Після 26.11.2014 року до вказаного Переліку документів, які підтверджують безспірність заборгованості були включені кредитні договори, однак, судовим рішенням у справі № 826/20084/14 постанова Кабінету Міністрів України № 662 про внесення таких змін визнана незаконною і нечинною, а відтак, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Переліку до внесення змін і які не передбачають кредитних договорів документами, які підтверджують безспірність заборгованості, крім випадку, якщо такий кредитний договір посвідчено нотаріально. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). У справі яка розглядається, оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 27.06.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Однак, укладений між відповідачем та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Висновки аналогічного змісту висловлені Верховним Судом під час розгляду цивільної справи № 172/1652/18 (постанова від 21.10.2020), які в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись судом під час ухвалення рішення. Як наслідок, немає необхідності досліджувати питання про те, чи був сам розмір заборгованості безспірним, оскільки незалежно від наявності спору нотаріус не вправі був вчиняти виконавчий напис на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчувався. Таким чином, враховуючи те, що нотаріусом вчинено виконавчий напис на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчувався позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В матеріалах справи міститься заява відповідача про визнання позову. Згідно зі ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 50% судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову - 454,0 гривень (а.с.1). Позивачеві належить повернути з Державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 454,0 гривень сплаченого при поданні позову, у зв`язку із визнанням позову відповідачем. З огляду на задоволення позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати треті особи не подавали. Крім того, вони не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які треті особи понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, такі витрати не підлягають відшкодуванню. У своєму попередньому розрахунку (а.с.16) позивач також вказав про те, що очікує понести витрати у розмірі 2500,0 гривень, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Відповідач заперечив та 23.02.2022 року подав відповідне клопотання про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, мотивуючи свою заяву тим, що розподіляючи судові витрати між сторонами необхідно врахувати дії сторони щодо досудового вирішення спору та досудового врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи. В обґрунтування поданої заяви позивачем подано звіт про виконану роботу від 04.10.2021 року, копію рахунку-фактури № 04-10/01 від 04.10.2021 року про оплату витрат на правову допомогу, акт наданих послуг за Договором про надання правничої допомоги від 12.02.2021 року та квитанцію АТ КБ «ПриватБанк» від 05.10.2021 року про здійснення оплати позивачем за надання правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги у розмірі 2500,0 гривень (а.с.25-28). З Акту наданих послуг за Договором про надання правничої допомоги від 12.02.2021 року вбачається, що загальна сума витрат на правову (правничу допомогу) позивачу [PERSON] становить 2500,0 гривень (а.с.26). Згідно з ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч.4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, з огляду на положення ч.3 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст.ст.6, 627 ЦК України). У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 12.02.2021 року та додаткового договору до договору про надання правової допомоги від 12.02.2021 року (а.с. 19-22). Згідно акту виконаних робіт від 04.10.2021 року, правова допомога полягала у юридичній консультації, ознайомленні з доказами по справі, збиранні доказів та їх аналізі, ознайомленні та аналізі чинного законодавства України, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами у справі, виборі правової позиції; підготовці та скеруванні адвокатських запитів; написанні позовної заяви, загальна сума витрат складає 2500,0 гривень. Як вбачається з копії квитанції № 0.0.2289960382, виданої АТ КБ «ПриватБанк», позивач [PERSON] 05.10.2021 року здійснила платіж на суму 2500,0 гривень на ім`я адвоката Сологуб А.М. згідно договору про надання правової допомоги від 12.02.2021 року (а.с.28). Відповідач просить\~відмовити позивачу\~у стягненні\~судових витрат\~в сумі\~2500,0\~гривень,\~оскільки, розподіляючи судові витрати між сторонами необхідно врахувати дії сторони щодо досудового вирішення спору та досудового врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи. При цьому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.03.2022 року, у задоволенні клопотання директора ТзОВ «Фінансова\~компанія управління\~активами» Велікданова\~С.К. про\~врегулювання спору\~за участю\~судді відмовлено. Крім того, акт наданих послуг за договором про надання правничої допомоги містить перелік (вид) наданих послуг та загальний розмір правничої допомоги. Тобто відповідач міг заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу згідно з положеннями ч.6 ст.137 ЦПК України, в контексті визначених критеріїв щодо співмірності, доводити неспівмірність судових витрат, однак ним зазначене не реалізовано. Інші доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу не спростовують вищезазначеного та не є підставою для відмови у стягненні судових витрат на правничу допомогу. Про зменшення понесених позивачем витрат на правничу допомогу відповідачем клопотання не заявлялося. З огляду на вищевикладене, те що позов [PERSON] задоволено у повному обсязі, а також відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу та належного обґрунтованих заперечень відповідача щодо розміру таких витрат, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,0 гривень.

Outcome: approved