Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до Одеської міської ради, посилаючись на те, що [INFO] помер його прадідусь [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу №00043 від 14 липня 1997 року. Позивач зазначав, що інша частина квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , належить йому на праві спільної сумісної власності власності на підставі договору купівлі-продажу №00043 від 14 липня 1997 року. Вказував, що при житті [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав йому, позивачу у справі. Спадкоємцем за заповітом є він, [PERSON] , онук померлого, який прийняв спадщину, оскільки на час смерті померлого постійно проживав разом з ним, та в установлений законом строк звернувся до державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. При зверненні до державного нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із неналежним оформленням правовстановлюючого документу на вказану квартиру та з не встановленням частки [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] . Зазначав, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року за його позовом було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №00043 у вигляді квартири [ADDRESS] , укладеного 14 липня 1997 року. Стверджував, що 23 березня 2021 року з метою належного оформлення спадщини, він звернувся до державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій йому було відмовлено у зв`язку з тим, що в договорі №00043 купівлі-продажу нерухомого майна №00043 від 14 липня 1997 року не зазначені їх з [PERSON] частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , що не дає можливості визначити склад майна належного спадкодавцю. Крім того, право власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] не зареєстровано у Державному реєстрі, тому рекомендовано звернутися до суду. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , складає - Ѕ , та визнати за ним, [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року по справі було відкрито провадження та призначено судове засідання. Вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження ( а.с. 42-44). Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року по справі витребовано з Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с.58-59). Позивач та його представник, діюча на підставі ордеру від 26 жовтня 2021 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі, та просили суд розглянути справу за їх відсутністю (а.с. 54). Представник відповідача, діюча за довіреністю від 30 грудня 2021 року в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про слухання справи за її відсутністю (а.с.). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9,74). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частини квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] та грошових внесків. Встановлено, що квартира [ADDRESS] та [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності на підставі договору №00043 купівлі-продажу нерухомого майна від 14 липня 1997 року, зареєстрованого на Одеськїй муніціпальній бірже за реєстраційним номером 00043 від 14 липня 1997 року - [PERSON] та [PERSON] , позивачу у справі (а.с.16-18). 17 липня 1997 року право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в ОМБТІ (а.с.18). Відповідно до звіту про оцінку майна №18-211019-009 від 19 жовтня 2021 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , складає 247819,89 грн. (а.с.28-35). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] при житті склав заповіт, яким все своє майно заповідав [PERSON] (а.с.14,80). Спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , який прийняв спадщину, оскільки на час смерті померлого проживав разом з ним, та в установлений законом строк, а саме 26 листопада 2005 року звернувся до державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с.72-73). Встановлено, що [PERSON] з 15 вересня 1997 року по день смертібув зареєстрований та проживав з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідками про склад сім`ї та реєстрацію від 25 листопада 2005 року (а.с.78,79). З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2006 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на грошові внескі, які належали на праві власності померлому та свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на грошовий вклад в розмірі 5974,56 грн. (а.с.90,93). Встановлено, що при зверненні до державного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із неналежним оформленням правовстановлюючого документу на квартиру та не встановленням часток [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.10,97). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року за позовом позивача було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №00043 у вигляді квартири [ADDRESS] , укладеного 14 липня 1997 року (а.с.25-27). 23 березня 2021 року з метою належного оформлення спадщини, позивач звернувся до державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Судом встановлено, що постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що в договорі №00043 купівлі-продажу нерухомого майна №00043 від 14 липня 1997 року не зазначені його частка та частка померлого у праві власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , що не дає можливості визначити склад майна належного спадкодавцю та не зареєстровано у Державному реєстрі право власності співвласників на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , тому рекомендовано звернутися до суду (а.с.20-21). Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 2 ст. 370 визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] належала на праві спільної часткової власності 1/2 частина квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати (3), площею 16,3 кв.м, 1- коридору, 2, 4 - встроені шкафи, 5 - кухні, 6-санвузел, загальною площею 31,0 кв.м., у тому числі житловою площею 16,3 кв.м. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] , який помер [INFO] позивач прийняв спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] , на час смерті [INFO] належала на праві спільної часткової власності 1/2 частина квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати (3), площею 16,3 кв.м, 1- коридору, 2, 4 - встроені шкафи, 5 - кухні, 6-санвузел, загальною площею 31,0 кв.м., у тому числі житловою площею 16,3 кв.м. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У пункті 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки при житті померлий своє право власності на частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , не оформив. Відомості про належність спадкодавцю частки в праві власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , в Державному реєстрі відсутні. Відповідно до ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже, право на проведення державної реєстрації свого права власності на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, тому після її смерті спадкоємець не має можливості зареєструвати її поновлене право власності в Державному реєстрі. Відсутність державної реєстрації права власності померлого на вищевказане майно, позбавляє позивача, як спадкоємця можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його дідуся [PERSON] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до вимог ч. 9 п. 1 ст. 27 Закону України №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 18 Закону України №1952-IV встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Пунктом 66 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Статтею 26 Закону України №1952-IV визначено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1718,16 грн., який сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду ( а.с. 1).

Outcome: approved