Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

30.12.2021 року позивач звернулася до суду із позовом в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням- житловим будинком\~з належними\~до нього\~надвірними спорудами\~по [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої\~вимоги позивач\~зазначила,\~що вона\~ є\~власником житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 квітня 2013 року Проте, як зазначає позивач, у даному будинку що по [ADDRESS] , зареєстрований її брат [PERSON] - відповідач по справі. Однак не проживає в цьому будинку з 1983 року та не сплачує будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не проводить ремонтні роботи, не обробляє земельну ділянку, яка закріплена за даним житловим будинком . Також особистих речей відповідача в будинку немає та спільним побутом позивач з ним не пов`язана. Вказує, що перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном та вона позбавлена можливості оформити субсидію. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, попередньо надіславши заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надіслав. Про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 квітня 2013 року, [PERSON] являється власником житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по [ADDRESS] ( а.с.7) З довідки виданої відділом з питань оформлення дозвільних документів Чернівецької міської ради встановлено, що за відомостями реєстру територіальної громади зареєстроване місце проживання [PERSON] є [ADDRESS] (а.с.8) Як вбачається з акту № 228, складеного комісією в складі техніка доглядача [PERSON] , техніка доглядача [PERSON] , техніка -доглядача [PERSON] та завіреного директором КП « Містосервіс»- [PERSON] не проживає в житловому будинку [ADDRESS] з 1983 року. . Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, а також Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 727/11132/14-ц. Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами ст.ст.13, 41 Конституції України і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23.09.82), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу. Відповідно до положень норм ч. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. А тому на підставі встановлених в судовому засіданні обставин, перевірених відповідними доказами, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved