Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , що мешкає за адресою: квартира [ADDRESS] на строк до шести місяців, яким визначити тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити кривднику [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS] . Заява мотивована тим, що перебувала із зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірваний на підставі рішення Тернопільського міськрайонного сулу від 05.07.2010 року. В листопаді 2011 року вона придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. З грудня 2013 року [PERSON] зареєстрований та проживає у вказаній вище квартирі. [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за вчинення домашнього насильства в сім`ї. Також відносно [PERSON] неодноразово вчинявся терміновий заборонний припис. Під час спільного проживання в одній квартирі з кривдником, останній постійно підіймав на руку, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень, внаслідок чого декілька разів викликала поліцію, що фіксувала вказані обставини. Постійні побиття з його боку стали підставою розриву відносин, втім він все рівно не залишає заявницю у спокої та весь час створює нестерпні умови проживання. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2022 року відкрито провадження по справі. В судовому засіданні заявниця та її представник просили задовольнити заяву з підстав, викладених в ній. В судовому засіданні [PERSON] заперечив проти задоволення заяви. Пояснив, що він не вчиняє насильства відносно колишньої дружини. Може вживати відносно неї нецензурну лексику тільки у відповідь на її сварки. Зазначив, що він передав грошові кошти дружині для придбання квартири від продажу своєї земельної ділянки, та готовий залишити квартиру добровільно, у випадку вирішення питання компенсації йому вказаних коштів. Також зауважує, що заявниця викликає поліцію для того, щоби показати це в суді, а не в зв`язку із його діями. Розглянувши справу, суд дослідив такі докази та встанови такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 1987 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 липня 2010 року у справі №2-1702/2010 р., про що відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 26 жовтня 2011 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30.11.2011 р. приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Т.Л. і зареєстрованим в реєстрі за №793 придбала квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі своє місце проживання зареєстрували: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Постановою суддів Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.09.2018 року у справі №607/18976/18, від 06.06.2019 року у справі №607/13456/19, від 02.06.2020 року у справі 3607/8985/20, від 16.01.2020 року у справі №607/22901/19, від 29.12.2020 року у справі №607/22528/20, від 20.01.2021 року у справі №607/986/21 [PERSON] визнавався винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою та другою статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] . Суд вважає, що заява не підлягає до задоволення, зважаючи на таке. Відповідно пункту третього частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 частини першої статті 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. За пунктом 9 частини першої статті 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до пунктом 7 та 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. В силу вимог частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до пункту 3 частини першої статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина) - це дитина, яка стала свідком (очевидцем) такого насильства. Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази, які надані сторонами, суд вважає, що заява [PERSON] про видачу обмежувального припису не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи заяву [PERSON] стверджує, що є ризик того, що [PERSON] буде вчиняти домашнє насильство відносно неї. Разом з тим, оцінивши ризики, суд вважає, що заявницею не доведено того, що [PERSON] буде продовжувати протиправну поведінку та вчиняти домашнє насильство. Суд зауважує, що [PERSON] надано докази вчинення домашнього насильства за період 2017- січень 2021 роки. При цьому, після цього сторони продовжували проживати разом. Тому, оцінивши надані докази, а також дані про особу [PERSON] , суд доходить висновку, що заявником не доведено наявність таких ризиків продовження протиправної поведінки заінтересованої особи, що може призвести до тяжких або особливо тяжких наслідків, а тому, обмеження які просить ввести заявниця, посилаючись на вчинення домашнього насильства, є непропорційними щодо обмеження права на житло. Суд звертає увагу, що спір щодо поділу майна, тобто спір про право цивільне, підлягає вирішенню в позовному провадженні, а не за процедурами захисту від сімейного насильства. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed