Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

18.01.2022 року представник позивача звернувся до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , про визнання батьківства, та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, третя особа: Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 24.01.2022 року судом отримана інформація, щодо місця реєстрації відповідача. 25.01.2022 року ухвалою судді відкрито провадження по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в грудні 2018 році позивач познайомилась та почала зустрічатися з відповідачем. З лютого 2019 року сторони по справі почали проживати разом у м. Добропілля Покровського району, Донецької області у квартирі, яку вони винаймали. В серпні 2019 року сторони переїхали та проживали сумісно в м. Харкові. В січні 2020 року позивачка завагітніла, про що негайно повідомила відповідача по справі. Відповідач своє батьківство не заперечував та пообіцяв піклуватися про неї та про дитину в разі її народження. Але в червні 2020 року сторони по справі розірвали свої відносини і позивач, яка знаходилась на шостому місяці вагітності повернулась до батьків в с. Олександрівку, Краматорського району, Донецької, де народила доньку - [PERSON] . Але, відповідач по справі поставив під сумнів своє батьківство та відмовився від подання заяви про визнання себе батьком дитини до місцевого державного органу реєстрації актів цивільного стану в порядку. За таких обставин позивачка змушена була зареєструвати новонароджену на власне прізвище, в порядку передбаченому ст. 135 СК України. На даний час донька проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Добровільно матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої доньки відповідач не надає. Позивачка по справі не може працювати, так як доглядає за дитиною. Джерел доходу, крім соціальних виплат, по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку немає. Просить встановити, що відповідач є батьком [PERSON] , яка народилася [INFO] та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки - [PERSON] , яка народилася [INFO] , в розмірі 1/4 частини його доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з цим позовом і до повноліття дитини, а також аліменти на її утримання, у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, починаючи стягнення з моменту подачі до суду позову і до досягнення дитиною, трьох років та понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги. Представник позивачки надав документи в підтвердження понесених позивачкою судових витрат на надання правничої допомоги, які просив стягнути з відповідача. Вважає, що заявлення вимог про внесення змін до актового запису не є обов`яковою, оскільки треття особа самостійно на підставі рішення суду про визнання батьківства може внести відповідні зміни до актового запису. Відповідач в судовому засіданні визнав в повному обсязі позовні вимоги в частині встановлення батьківства та стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини його доходів. В іншій частині позовні вимоги не визнав. Зазначив, що дитина проживає з батьками позивачки, а не з нею. Його батьки допомагають дитині. На даний час він втратив роботу у зв`язку з бойовими діями. Додав до матеріалів справи довідку про свої доходи. Вважає, що відсутня необхідність в проведені судово генетичної експертизи. оскільки він беззаперечно є батьком дитини. Представник третьої особи - Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в підготовче судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника, заперечень по справі не має (а.с.26). Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, що підтверджується фотознімками (а.с.9) та показами сторін в судовому засіданні. Під час спільного проживання позивачка завагітніла, та [INFO] народила доньку [PERSON] . Оскільки, сторони не перебували у шлюбі і батько дитини не надав згоди на включення його відомостей про батьківство в актовий запис про народження дитини, тому відомості про батька були записані зі слів матері, відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.6,8). Згідно довідки Олександрівської селищної ради від 11.01.2022 року № 03-06/115 позивачка, проживає в [ADDRESS] , разом із донькою, матір`ю та бабусею (а.с.7). Відповідно до довідки про доходи відповідача, станом на 17.02.2022 року він працював у ФОП [PERSON] з 18.10.2021 року. Сукупний дохід з жовтня 2021 року по січень 2022 року, склав 24750 грн. (а.с.27). Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Так, статтею 122 Сімейного кодексу України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України). Відповідно до частини 1 статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частини 2 та 4 статті 128 СК України). Враховуючи визнання відповідачем позову в частині батьківста відносно [PERSON] , [INFO] , та відмови в призначенні судової молекулярно-генетичної експертизи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача батьком вказаної дитини. За приписами статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Аналогічні положення містять і Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5. Відповідно до п. 2.13.1 зазначених Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, в тому числі, і рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно п. 2.16.4 Правил, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. З урахуванням того, що факт батьківства відповідача відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, суд вважає необхідним задоволити позов в цій частині. Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Згідно статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Виходячи з вимог частини першої-третьої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 Сімейного кодексу України. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Згідно обраного позивачем виду аліментів, аліменти призначаються у частці від доходу, що відповідає вимогам СК України. Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного. Суд вважає, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру визначеному законодавством (ст.183 СК України), а тому розмір аліментів повинен складати частину заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про його обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано. Відповідач, який є батьком малолітньої дитини, зобов`язаний утримувати її до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Суд враховує положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів, і виходить з того, що вказаний рекомендований розмір аліментів є мінімальним, і не є поняттям, обмежуючим розмір аліментів, при умові, що батько дитини має матеріальну можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд дійшов висновку, що відповідач може сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини свого доходу. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону, та в першу чергу інтересам дитини, не порушить прав сторін. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК України, не встановлено. Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення нею трьох років, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивачка по справі не може працювати, так як доглядає за дитиною. Джерел доходу, крім соціальних виплат, по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку немає. Враховуючи доходи відповідача, який на даний час не працює, та стягнутих вже з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), суд вважає, що стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки у розмірі 1/8 частини, є достатнім. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір в сумі 992,40 грн. за вимогу про визнання батьківства. Відповідно до статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач на підготовчому судовому засіданні, до розгляду справи по суті, визнав дану позовну вимогу, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 496,20 грн. та повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого нею при поданні позовної заяви. За вимогу про стягнення аліментів позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, № 33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04). Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, з урахуванням визнання відповідачем більшої частини позовних вимог, часу витраченого адвокатом на представництво позивача в суді, суд дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 3000 грн., оскільки ця сума є розумною та співмірною з складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Під час вирішення питання про розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, суд відхиляє відомості, викладені в розрахунку адвоката щодо грошової суми в розмірі 1240,5 грн. за попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин, оскільки дані послуги не є предметом договору про надання правничої допомоги адвоката від 14.01.2022 року. На підставі пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання судового рішення у межах платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial