Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, тим, що на підставі договору дарування від 10 березня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської нотаріальної контори Якушевою Г.С. та зареєстрованого у КЗ «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 25 квітня 1988 року під реєстровим № 298-47, їй на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS] . На цей час окрім неї в зазначеному будинку зареєстрований її син - відповідач у справі, який не проживає в зазначеному домоволодінні з 2016 року. У свою чергу відповідач має у власності домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування домоволодіння, однак у ньому не реєструє своє місце проживання, а з адреси реєстрації не бажає зніматися з реєстраційного обліку та він ніякої участі в утриманні її домоволодіння не приймає, не проводить у ньому ремонтні роботи, його ніяким чином не обслуговує, не сплачує комунальні послуги. В добровільному порядку відповідач не бажає подати заяву про зняття його з реєстраційного обліку, чим перешкоджає позивачу в користуванні належним майном. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а також стягнути з ного на її користь судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 908 гривень та по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 4 000 гривень. 15 вересня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2022 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, та не заперечував щодо прийняття судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, на підставі ч. 4 ст. 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 48, 50, 60), також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив. 22 березня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10 березня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської нотаріальної контори Якушевою Г.С. та зареєстрованого у КЗ «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 25 квітня 1988 року під реєстровим № 298-47 (а. с. 7-10). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 3670 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 12 березня 2020 (а. с. 5). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2016 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом № 2 від 13 серпня 2021 року про його не проживання за місцем реєстрації, складеними мешканцями квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , затвердженим головою квартального комітету № 4 Новокодацького району м. Дніпра [PERSON] (а. с. 6). Також судом встановлено, що відповідач має у власності 57/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування частини домоволодіння від 25 червня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 3-677 (а. с. 19). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі № 209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивачка понесла судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 гривень, виходячи з вартості роботи адвоката: одна година - 500 гривень: консультація (юридичного) характеру- одна година - 500 гривень, складання позовної заяви (копіювання документів) - шість годин - 3 000 гривень, подання позовної заяви до суду - одна година - 500 гривень, що на загальну суму у розмірі 4 000 гривень (а. с. 24). Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, до матеріалів справи були долучені представником позивача - адвокатом Шостаковим С.М. копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] , свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2018 (а. с. 21-22). Так, на підтвердження надання професійної правничої допомоги [PERSON] надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 23 серпня 2021 року відповідно до якого адвокатом надається правова правнича допомога клієнту - [PERSON] у цивільній справі та квитанцію прибуткового касового ордеру № 47 від 23 серпня 2021 року (а. с. 20, 23). Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі - 4 000 гривень, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо не співмірності розміру наданих адвокатом послуг, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 4 000 гривень.

Outcome: approved