Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] з підстав порушення відповідачем ст.ст.1,11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні з ним кредитного договору №CNL-301/409/2007 від 11 липня 2007 року та договору іпотеки №PCL-301/218/2007 від 11 липня 2007 року, подав позов на предмет визнання таких договорів недійсними в силу ст.215 ЦК України, з підстав укладення їх під впливом обману, нечесної підприємницької діяльності без відповідного дозволу на укладення договору саме в іноземній валюті, та не врахування відповідачем наявності малолітніх дітей у позивача, які фактично проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, на що орган опіки та піклування дозволу не надавав, а також заявив вимоги про зобов`язання зняти заборону на відчуження майна.\~ Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2018 року для розгляду даної справи був визначений суддя Томаш В.І. З відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи за ухвалою суду від 31 січня 2019 року, також за ухвалою від 26 лютого 2019 року про перехід зі спрощеного провадження до загального, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та з потребою у витребуванні доказів від відповідача. Відповідач на виконання вимог ст. 178 ЦПК України 25 березня 2019 року подав через канцелярію суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, обґрунтовуючи це тим, що після укладання договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини і до спорів щодо виконання таких договорів положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються, про що зазначено у позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-511цс15 від 11 листопада 2015 року. Крім того, відповідач зазначив, що позивача ніхто не змушував укладати саме такі договори, оскільки він особисто ініціював в Анкеті-заяві бажання отримати від банку кошти в іноземній валюті, а умови цього договору були йому надані у письмовій формі, з якими позивач був ознайомлений та підписав їх, що свідчить про його волевиявлення на отримання саме такого кредиту та укладення договору іпотеки, як забезпечення виконання зобов`язань за основним договором, умови якого, до того ж, позивачеві були відомі, про що свідчить його особистий підпис у договорах. Разом з цим, відповідач зауважив, що, в силу ст. 257 ЦК України, до спірних правовідносин належить застосувати загальну позовну давність у 3 роки, оскільки він був обізнаний про наявність таких договорів з такими умовами, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю, враховуючи ще і те, що позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з порушення територіальної підсудності, оскільки юридична адреса відповідача знаходиться у м. Києві.\~ Позивач скористався своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, на подання відповіді на відзив на позов та 10 квітня 2019 року подав через канцелярію суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивач укладав спірні договори у відділенні банку «Воскресенське» у м. Дніпрі по вул.Челюскіна, 12, що відповідає територіальній підсудності цього спору саме Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська, а ухвала про відкриття провадження у справі відповідачем з цього приводу не оскаржувалась. Разом з цим, позивач зазначив, що в Анкеті-заяві зазначено лише анкетування даних позивача, а умов договору, зокрема, визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості та процентами за користування ним, там не роз`яснялось, що є порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки покладає на нього надмірний тягар відповідальності, про що він не був попереджений, як і відсутній Графік платежів, за яким він повинен погашати заборгованість по кредиту, кредитний договір не містить порядку зміни договору, який врахував би інтереси споживача, та не містить умови про порядок припинення договору, що є суттєвими умовами та суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 13 травня 2019 року відповідач подав через канцелярію суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких вказав про наявність у відповідача банківської ліцензії та Дозволу на укладання договорів кредиту в іноземній валюті, та ще раз зазначив про волевиявлення позивача укласти самі такі договори в іноземній валюті з відповідною конвертацією цієї валюти, про що свідчить меморіальний ордер на видачу позивачеві цих коштів, при цьому повторно наголосив н застосуванні судом строку позовної давності відповідно ст.257 ЦК України. 10 червня 2019 року представник позивача подала письмові пояснення, в яких зазначала про невідповідність меморіальних ордерів на видачу коштів, виписки по рахунку у кредитній справі та того, що надавався відповідачем до відповіді на відзив, як і зазначила, що відповідач не надавав Графік платежів, де б було видно про зменшення суми платежів з урахуванням погашення позивачем кредиту, що, на думку позивача, повинно бути враховано судом та виявлено переплату кредиту на 17\~040,18 доларів США, що може підтвердити лише первинна бухгалтерська документація, яка засвідчує господарсько-цивільні операції з фінансовими ресурсами. Ухвалою суду від 16 липня 2019 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. У відповідності до розпорядження керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року за №143, у зв`язку із закінчення строку відрядження судді Томаша В.І. та у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2019 року, справу передано в провадження судді Женеску Е.В., яка ухвалою від 08 жовтня 2019 року прийняла справу до свого провадження з призначенням підготовчого провадження, в силу вимог ч.1 ст.189 ЦПК України. За розпорядженням керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2020 року за №110 та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи мж суддями від 19 березня 2020 року, справу передано в провадження\~ судді Сліщенку Ю.Г., який ухвалою від 23 березня 2020 року прийняв справу до свого провадження з призначенням підготовчого засідання у справі. За розпорядження керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2020 року за №237 та у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади, на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи мж суддями від 23 липня 2020 року, справу передано в провадження\~ судді Яковлеву Д.О., який ухвалою від 24 липня 2020 року прийняв справу до свого провадження. За розпорядження в.о.керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року за №547, на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи мж суддями від 16 січня 2021 року, справу передано в провадження\~ судді Кудрявцевої Т.О., яка ухвалою від 19 січня 2021 року прийняла справу до свого провадження та було визначено про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання у справі. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання 22 лютого 2022 року учпсники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. У наданій 22 лютого 2022 року через канцелярію суду заяві представник позивача просила розглядати справу у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, якою апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2018 року про відмову у задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення заборгованості за кредитом, залишено без змін, підтверджується факт видачі кредитних коштів, утворення заборгованості та обслуговування кредиту таким, що не відповідає дійсним обставинам, що також підтверджує нечесну підприємницьку діяльність банку.\~ Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши заяви сторін з процесуальних питань, зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~Згідно ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтями\~10,\~81\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених\~ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що 12 березня 2007 року [PERSON] підписані Умови\~ кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)», де роз`яснено про максимальну суму кредиту в іноземній валюті на суму до 250\~000 доларів США з іпотекою до 70 % від ринкової вартості нерухомості, запропонованої в іпотеку, з визначенням відсоткової ставки, зокрема, в доларах США та гривнях, та іншими витратами за послуги банку (том І а.с.179). У відповідності до Анкети-заяви на отримання іпотечного кредиту [PERSON] , окрім зазначених анкетних даних, виявив бажання на отримання у відповідача кредитних коштів в іноземній валюті у розмірі 50\~000 доларів США, як про це зазначено у п.12 Анкети-заяви. (том І а.с.35.36). 11 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк») та [PERSON] , на підставі кредитної заявки [PERSON] від 11 липня 2007 року (том І а.с.93), підписаної ним особисто, укладено кредитний договір № CNL-301/409/2007, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в сумі 50 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 13,99% річних, строком користування до 11 липня 2022 року (том І а.с.20-27). Відповідно договору №301/771/07 від 11 липня 2007 року та заяви [PERSON] того ж дня, відкрито банківський рахунок в іноземній валюті № [NUMBER] (а.с.131-133 том І). В забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору між банком та [PERSON] 11 липня 2007 року укладено договір іпотеки № PCL-301/218/2007, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності, в забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором № CNL-301/409/2007 від 11 липня 2007 року (том І а.с.28-31). На підтвердження надання грошових коштів позичальнику, відповідачем надана копія дублікату меморіального ордеру №1 від 11 липня 2007 року про видачу [PERSON] 50 000 доларів США, що в еквіваленті становить 252 500,00 грн. (том І а.с.92, 130). 11 лютого 2009 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № CNL-301/409/2007 від 11 липня 2007 року, яким сторони погодили внесення змін до графіку платежів (том І а.с.94). 07 листопада 2014 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № CNL-301/409/2007 від 11 липня 2007 року, яким сторони погодили внесення змін щодо розміру процентної ставки (том І а.с.95-97). \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що на підставі Банківської ліцензії №191, виданої 08 листопада 2006 року ЗАТ «ОТП Банк», яка зареєстрована Національним банком України 02 березня 1998 року за №273, та Дозволу №191-1 і додатку до нього від 08 листопада 2006 року, ЗАТ «ОТП Банк» має право на здійснення банківських операцій з валютними цінностями, що відповідає п.п.1-4 ч.2, ч.4 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (том І а.с.98,99,100), що спростовує доводи сторони позивача щодо відсутності у відповідача права на надання кредиту в іноземній валюті. Банк, як суб`єкт підприємницької діяльності не впливає на зміну курсу валют та не може прогнозувати або встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют, нести відповідальність за валютні ризики, на які посилається позивач. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, і укладаючи кредитний договір в іноземній валюті сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, отже, під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане, чому не відповідають доводи позивача. Суд вважає, що відсутні і підстави для визнання договору недійсним з підстав нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману. Відповідно до статей 2, 47, 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема, кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями. Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Порядок використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями встановлено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 (далі - Декрет № 15-93), який діяв на час укладення спірного договору. Статтею 5 Декрету № 15-93 передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього декрету. При вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету № 15-93), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, чинне на час виникнення спірних правовідносин. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22 липня 2021 року у справі № 405/4719/16-ц провадження № 61-22914св19. Судом встановлено, що ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ "ОТП Банк", видано Національним банком України банківську ліцензію за № 191 та дозвіл № 191-1 з додатком до нього, на право здійснення банківських операцій, визначених положеннями статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а тому споживчий кредит в іноземній валюті надано позивачу правомірно. Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо незабезпечення банком роз`яснень щодо реальної процентної ставки та інших умов кредитного договору та договору іпотеки, суд бере до уваги те, що з Умовами кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)», які позивач отримав в письмовій формі під особистий підпис, він мав можливість ознайомитись, починаючи з 12 березня 2007 року, тобто за 4 місяці,\~ до дня укладання кредитного договору та договору іпотеки, що виключає відсутність волевиявлення позивача на укладання спірних договорів 11 липня 2007 року. Згідно зі статтею\~215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. З матеріалів справи вбачається, і сторонами у справі на заперечується, що, укладаючи\~\~11 липня 2007 року Кредитний договір №CNL-301/409/2007 від 11 липня 2007 року та договір іпотеки №PCL-301/218/2007 від 11 липня 2007 року, сторони досягли усіх істотних умов договору. Крім того, судом встановлено, що відповідач у справі\~\~повністю виконав взяті на себе зобов`язання, визначені умовами Кредитного договору,\~\~та видав позивачу зазначені договором кошти, які він забажав отримати в іноземній валюті. Не заперечували сторони і той факт, що на момент укладення оспорюваних договорів між сторонами не існувало незгоди щодо умов договору, враховуючи вивчення умов кредитування позивачем заздалегідь, починаючи щонайменше з 12 березня 2007 року. Також судом встановлено, а позивачем не спростовано, що з моменту укладання кредитного договору 11 липня 2007 року він здійснював дії на внесення на рахунок погашення кредиту кошти щонайменше до 2015 року, тобто значно тривалий час виконував свої зобов`язання, що узгоджується з наданими відповідачем виписками по рахунку (том І, а.с.134-171), що спростовує його доводи про необізнаність з умовами договору та нечесність відповідача при здійсненні його діяльності.\~ У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року викладено висновок, де зазначено, що пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Так, встановивши, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту [PERSON] був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис; у подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу; не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, натомість укладав додаткові договори щодо корегування процентної ставки, і не заявляв про те, що йому незрозумілі умови кредитного договору, суд доходить обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вирішення вимог про визнання недійсним кредитного договору. Суд також враховує, що Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 756/12667/18 (провадження № 61-1499св19), від 3 лютого 2021 року у справі № 643/15333/15-ц (провадження № 61-4701св20) та від 31 березня 2021 року у справі № 466/8526/14-ц (провадження № 61-11554св19). Отже, підписавши цей договір, а також додатки до нього, позивач тим самим підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків i комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання пiд час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вapтocтi, видів та предметів cyпyтнix послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразив свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту, і згоду на укладення договору не відкликав. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 24 січня 2019 року у справі № 727/6461/15-ц (провадження № 61-14357св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 566/585/17 (провадження № 61-34206св18) та від 2 грудня 2020 року у справі № 361/1494/16-ц (провадження № 61-22138св19). З огляду на викладене, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, оскільки\~укладені між сторонами договори не є несправедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг. Позивач усвідомлював, що отримує грошові кошти в кредит в іноземній валюті, а тому мав усвідомлювати і ризики, пов`язані із здорожчанням іноземної валюти порівняно з національною валютою, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю, при цьому посилання представника позивача на відмову у стягненні з [PERSON] заборгованості за кредитом, питання чого вирішувалось Ленінським районним судом м. Дніпропетровська та Дніпровським апеляційним судом, не має юридичного значення для вирішення цієї справи, оскільки стосується недоведеності розміру цієї заборгованості, що не є преюдиційним фактом для вирішення вимог щодо недійсності спірних договорів та задоволення позовних вимог про зобов`язання зняти заборону на відчуження майна, як похідних від вищевказаних вимог.\~ Зважаючи на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та укладеними під приводом обману, зобов`язання зняти заборону на відчуження майна не підлягають задоволенню у повному обсязі.\~ Разом з цим, враховуючи, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог по суті спору, судом позовна давність не застосовується, як про це просив відповідач. \~ \~ \~ \~Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed