Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (надалі - Квартира). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що він є наймачем Квартири. Відповідачі зареєстровані у вказаній Квартирі, але в ній не проживають. Малолітні діти ніколи у вказаній Квартирі не проживали. Реєстрація відповідачів у Квартирі не дає змоги позивачу приватизувати Квартиру, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаною Квартирою. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України. Позивач в судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву не надали. Уповноважений представник третьої особи подала до суду лист від 31.03.2022 щодо недоцільності визнання Дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі ухвали суду від 23 грудня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено виконавчий комітет Мукачівської міської ради. Згідно з ухвалою суду від 31.03.2022 позов в частині вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом залишено без розгляду. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Квартирою суд наводить наступні обставини справи. Згідно з даними договору найму житла в будинках державного і місцевих рад від 24.07.1965 року, наймодавець надав [PERSON] та членам його сім`ї у безстрокове користування Квартиру (а.с. 9). Згідно з даними довідки про склад сім`ї від 16.02.2021 №12 до складу сім`ї наймача [PERSON] , яка померла [INFO] , входять: позивач та відповідачі. Відповідачі зареєстровані у Квартирі, що підтверджується даними листами відділу ЦНАП Мукачівської міської ради від 26.08.2021 (а.с. 39-46, 55-64). Факт відсутності по місцю реєстрації відповідачів підтверджується даними акту від 19.02.2021 №16 (а.с. 8). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно з вимогами частин першої та другою ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Положеннями ст. 72 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право на користування житлом внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Частина друга п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» містить припис відносно того, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст.ст. 817, 818 Цивільного кодексу України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до частини першої цієї статті, набувають рівних з іншими особами прав користування житлом, якщо інше не було передбачено при їх вселенні. Наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном, його фактичний володілець має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При вирішені позову судом встановлена фактична наявність правових підстав для визнання відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування Квартирою, передбачених ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, оскільки реєстрація вказаних відповідачів, які без поважних причин не проживають у Квартирі понад шість місяців, обмежує право позивача у здійсненні ним права вільного володіння майном, яке надане йому у безстрокове користування. Щодо вимог позивача про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (далі - Діти) такими, що втратили право користування Квартирою, суд зазначає наступне. Діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в Квартирі. Діти набули право користування спірною Квартирою у встановленому законом порядку з моменту народження та реєстрації їхнього місця проживання в Квартирі. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Поряд з цим, місце проживання Дітей батьками не визначено, тому вони мають право користуватися житлом, в якому вони зареєстровані на законній підставі. Разом з тим, вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні цивільне, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Станом на 31 березня 2022 року Діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання їх у Квартирі, а тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування Квартирою відсутні. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав. Факт несплати Дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Вищевказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, які викладена в постанові від 04.07.2018 у справі №711/4431/17 (провадження № 61-11933св18). Крім того, згідно з даними листа органу опіки та піклування Мукачівської міської ради від 31.03.2022 визнання дітей такими, що втратили право користування Квартирою призведе до порушення житлових прав дітей. Таким чином, з метою забезпечення гарантованого державою права Дітей на жиле приміщення у задоволенні позову в частині визнання Дітей такими, що втратили право користування Квартирою слід відмовити. При цьому, право Дітей на користування Квартирою не залежить від фактичного місця їх проживання або проживанням у цій квартирі членів їх сім`ї, тому Діти не можуть бути визнані такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. В свою чергу, підстава вселення та реєстрації місця проживання Дітей у Квартирі позивачем не оскаржена, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою підлягають задоволенню частково. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed