Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» про визнання застави такою, що припинена. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.01.2003 між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами якого передано ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс») та нею укладено кредитний договір № 9, відповідно до умов якого Банк надав їй кредит у сумі 32 000 гривень зі сплатою 24 відсотки річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 26.01.2005, на споживчі потреби. В порядку забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором між АТ «Брокбізнесбанк» та нею, та заставодавцями-поручителями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 31.01.2003 укладено договір застави, відповідно до якого банку під заставу надано квартиру [ADDRESS] та гаражний бокс № [NUMBER] ряд [NUMBER] в АГК [ADDRESS] нежитловою площею 45,1 кв. м. Зобов`язання за кредитним договором виконані позивачем у повному обсязі і ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» не висувало їй претензій чи вимог щодо виконання зобов`язань за кредитним договором. Позивач зверталася до відповідача з проханням надати підтвердження фактичного і повного виконання нею основного зобов`язання за кредитним договором для припинення застави і зняття обтяження з квартири та гаражного боксу, однак її звернення відповідач ігнорує, і на сьогодні належна їй квартира та гаражний бокс продовжують перебувати в заставі та знаходитись під забороною відчуження, незважаючи на фактичне виконання нею основного зобов`язання у повному обсязі. Посилаючись на ці обставини, [PERSON] з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 29.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» заперечило проти позову з тих підстав, що воно є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки правонаступництво у цих правовідносинах для нього не настало. Відповідач зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» не набувало право вимоги за кредитним договором № 9 від 27.01.2003, укладеного між АТ «Брокбізнесбанк» та позивачкою, а також наголошує, що серед позичальників ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» боржника [PERSON] не встановлено. У судове засідання представник позивачки адвокат Старко Н.Р. не з`явився, однак подав заяву про слухання справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задоволити. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак такі неявка згідно ст. 223 ЦПК України, не перешкоджають розгляду справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст.\~5\~ЦПК України,передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті\~12,\~80,\~81,\~83\~ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13\~ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як визначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд встановив, що 27 січня 2003 між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 9, згідно з п. 2.1 якого банком надано позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 32 000 грн. (тридцять дві тисячі) гривень, терміном до 26 січня 2005 року на споживчі потреби. Визначена процентна ставка за користування кредитом на рівні 24 (двадцять чотири) відсотки річних. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору кредит, наданий банком, забезпечується всім належним Позичальнику майном та коштами, на які може бути звернуто стягнення в порядку, встановленому законодавством України, та нотаріально посвідченим договором застави № 365 від 31.01.2003. Згідно з п. 7.1 кредитного договору даний договір вступає в силу з дати підписання та посвідчення нотаріально посвідченого договору застави і діє до повної сплати Позичальником суми кредиту та нарахованих відсотків банку, включаючи пеню, вказану в п. 5.1. Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про заставу» застава це спосіб забезпечення зобов`язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Судом установлено, що 31 січня 2003 року між АТ «Брокбізнесбанк» (заставодержателем) та [PERSON] (заставодавцем-позичальником), та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (заставодавцями-поручителями) укладено договір застави, відповідно до якого для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань згідно кредитного договору № 9 від 27.01.2003 заставодаваць-позичальник та заставодавці-поручителі надали банку заставодержаелю під заставу належне їм на праві власності майно на загальну суму 64 000 грн. (шістдесят чотири тисячі) гривень, згідно Акту перевірки наявності та оцінки майна, що передається в заставу, від 27.01.2003, який є невід`ємною частиною договору застави, а саме: - \~ \~ \~ \~належну [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру, виданого Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 16.09.1996, згідно рішення від 16.09.1996 за № 640, зареєстрованого в ЛМБТІ за реєстровим № 20359, та на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.01.2003 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Г.І. Попович за реєстровим № 51, зареєстрованого в ЛОДКБТІ та ЕО 31.01.2003 за реєстровим № 20359, квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, загальною площею 47,3 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м.; - \~ \~ \~ \~належний [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на гараж, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради 12.01.2001, згідно розпорядження від 12.01.2001 року за № 148, зареєстрованого в ЛОДКБТІ та ЕО 28.02.2001 реєстровим № 132, гаражний бокс № [NUMBER] ряд [NUMBER] в АГК № 1 «Ластівка» по вул. Княгині Ольги, 74-а у м. Львові нежитловою площею 45,1 кв. м. (п. 1.2 договору застави). Договір застави посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Р.І. Тишківською та зареєстровано в реєстрі за № 365. Пунктом 2.1 договору застави передбачено, що зобов`язання, забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо наявне погашення кредитів в повному обсязі, включаючи відсотки, збитки, спричинені пропуском терміну виконання, неустойку, інші можливі збитки, спричинені неналежним виконанням чи невиконанням умов кредитного договору № 9 від 27.01.2003, а також витрати, пов`язані з його виконанням, сплачені. Відповідно до п. 15 цього договору сторони домовились накласти заборону відчуження нерухомого майна, вказаного в договорі. У зв`язку з посвідченням цього договору 31 січня 2003 року, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Р.І. Тишківською на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат", накладено заборону відчуження зазначених в договорі квартири [ADDRESS] та гаражного боксу № [NUMBER] ряд [NUMBER] в АГК № 1 «Ластівка», які належать заставодавцям, до припинення чи розірвання договору застави, та зареєстровано в реєстрі за № 366. З наявної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 265672592 від 13.07.2021 стверджується, що відомості про державну реєстрацію заборону відчуження нерухомого майна квартири [ADDRESS] внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження - 4379918; зареєстровано 20.01.2007 за № 4379918 реєстратором: Перша львівська державна нотаріальна контра; підстава обтяження повідомлення, 365, 31.01.2003, [PERSON] , 635. Отож між сторонами виник спір з приводу припинення застави за договором застави у зв`язку з повним погашенням позивачем боргу за кредитним договором. Щодо питання правонаступництва ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» стосовно АТ «Брокбізнесбанк». Судом установлено, що 01.08.2018 між ПАТ «Брокбізнесбанк», що є правонаступником АТ «Брокбізнесбанк», та ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» укладено Договір № 283 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Брокбізнесбанк» за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-06-18-000056-b передав, а новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» прийняв право вимоги за рядом кредитних договорів. 15.10.2019 припинено без правонаступництва юридичну особу ПАТ «Брокбізнесбанк» (код ЄДРПОУ 19357489); номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи 10731110121000818; підстава припинення рішення щодо припинення, що слідує з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. На підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» є правонаступником АТ «Брокбізнесбанк» (код ЄДРПОУ 19357489) за рядом кредитних договорів на підставі Договору від 01.08.2018 № 283 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, а інших правонаступників АТ «Брокбізнесбанк» не має, оскільки 15.10.2019 припинено без правонаступництва (в результаті ліквідації) юридичну особу ПАТ «Брокбізнесбанк» (код ЄДРПОУ 19357489). Суд враховує, що при цьому відповідач визнає, що ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» не набувало право вимоги за кредитним договором № 9 від 27.01.2003, укладеного між АТ «Брокбізнесбанк» та позивачкою [PERSON] . Також установлено, що не заперечується представником відповідача, що відповідно до інформації, наведеної у листі-відповіді ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» від 11.08.2021 № 1-40942 на адвокатський запит представника позивача від 03.08.2021,серед позичальників ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» боржника [PERSON] , ІПН [NUMBER] не встановлено. У матеріалах справи наявний лист-відповідь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 06.12.2021 № 60-16645/21 на адвокатський запит представника позивача від 22.11.2021 (Вх. № 26462/21 від 29.11.2021) та з урахуванням листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.12.2021 № 60-16461/21, відповідно до якого Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомило про відсутність у Фонді інформації щодо кредитного договору від 27.01.2003 № 9, що укладений між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] . Зазначено, що на виконання приписів ст. 521 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» АТ «Брокбізнесбанк» здав, а архів Національного банку України прийняв на зберігання всі документи банку, а також довідковий апарат до них; про приймання-передавання документів на зберігання до архіву Національного банку України складено відповідні акти, відтак повідомлено, що у Фонді відсутні всі первинні документи АТ «Брокбізнесбанк». Установлено, що згідно з листа-відповіді Національного банку України від 18.01.2022 № 20-0006/4280 на адвокатський запит представника позивача від 13.12.2021 (Вх. № ЗП/513/2505 від 17.12.2021) повідомлено, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.06.2014 № 45 про початок здійснення процедури ліквідації Банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк». Також зазначено, що процедуру ліквідації банку завершено. Повідомлено, що на виконання вимог ст. 521 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України прийняв від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб документи неплатоспроможного АТ «Брокбізнесбанк» на зберігання, разом з тим, кредитна справа [PERSON] в описах архівних справ Банку не зазначена та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалася. В архівних справах банку: «Ліквідаційний баланс АТ «Брокбізнесбанк», «Звіт уповноваженої особи на ліквідацію банку», «Продаж прав вимог по кредитах» та «Документах, що пов`язані з проведенням аукціонів з продажу активів банку та укладення договорів відступлення прав вимоги за його результатами», інформація щодо кредитного договору від 27.01.2003 № 9 відсутня. Відповідні фактичні обставини, на переконання суду, свідчать про належне виконання позивачкою [PERSON] свого зобов`язання за кредитним договором від 27.01.2003 № 9, а саме повне повернення боргу, про що свідчить відсутність у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб інформації щодо кредитного договору від 27.01.2003 № 9, укладеного між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] , а також, що у Національному банку України, який прийняв від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб документи неплатоспроможного АТ «Брокбізнесбанк» на зберігання, кредитна справа [PERSON] в описах архівних справ Банку не зазначена та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалася; в архівних справах банку інформація щодо кредитного договору від 27.01.2003 № 9 відсутня, а серед позичальників ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» боржника [PERSON] , ІПН [NUMBER] не встановлено. При цьому, суд, гарантуючи дотримання принципу змагальності, повинен надати оцінку усім доказам, наданим сторонами. Водночас відповідач жодним чином не спростував факту повного повернення [PERSON] заборгованості за основним зобов`язанням по кредитному договору перед АТ «Брокбізнесбанк». Також на обгрунтування заперечень відповідачем не долучено жодного первинного банківського документа. Доказів, які б спростовували ці обставини, відповідачем не представлено. Заперечення представника відповідача суд приймає як спосіб цивільного захисту від цивільно-правових вимог позивача у справі, що відповідно до положень ЦПК України є його правом. Однак, згідно з даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 265672592 від 13.07.2021 заборона на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження: 4379918), не знята, запис про обтяження нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, не виключено. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Виходячи зі змісту ст. ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 593 ЦК України у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Відповідно до ч. 4 ст. 593 ЦК України припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації боржника - юридичної особи, яка виступає боржником у такому зобов`язанні, не припиняє права застави (іпотеки) на майно, передане в заставу боржником та/або майновим поручителем такого боржника, якщо заставодержатель до ліквідації боржника - юридичної особи реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) шляхом подання позову або пред`явлення вимоги. Підстави припинення застави також визначенні у статті 28 Закону України "Про заставу", відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. За приписами статей 3, 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. За системним аналізом зазначених норм права застава (іпотека) припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання на підставі виконанням. При цьому, законодавець не вимагає від заставодавця (іпотекодавця) будь-яких дій, пов`язаних з припиненням застави (іпотеки), оскільки застава (іпотека) за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України припинення права застави (іпотеки) в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним погашенням позивачем всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 593 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що\~стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції, ратифікованої\~Верховною Радою України Законом від 17.07.1997р. №475/97-ВР. У\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004\~зазначено, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Усі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в\~Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах". Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (провадження №12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18) та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18). Обраний заявником спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права. З огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання за договором таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом його визнання на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що виконання позивачкою [PERSON] зобов`язань за кредитним договором підтверджено належними доказами у справі, тому припинилося і кредитне зобов`язання, що зумовлює припинення застави з огляду на її похідний характер. Таким чином, наданими позивачем доказами підтверджено виконання нею зобов`язання за кредитним договором, а саме: основне зобов`язання виконано у зв`язку з фактичною повною сплатою нею всієї суми заборгованості за цим договором. Відповідач, у свою чергу, не довів шляхом подання відповідних доказів свої заперечення щодо наявності невиконаних зобов`язань за цим договором. Відповідно наявні правові підстави для визнання припиненою застави за договором застави від 31.01.2003, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Р.І. Тишківською та зареєстровано в реєстрі за № 365. Отож, встановивши факт припинення основного зобов`язання його виконанням, суд на підставі ч. 1 ст. 593, ст. 599 ЦК України вважає можливим задовольнити вимоги в цій частині. При вирішенні позовних вимог стосовно зняття заборони відчуження нерухомого майна, суд виходить з такого. Принцип непорушності права власності гарантований\~Конституцією України, узгоджується з Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною 1\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до\~закону\~за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статей 317 і 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Запис про заборону на відчуження об`єктів нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна порушує право позивачки на розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 73 Закону України "Про нотаріат" нотаріус за місцезнаходженням житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна або за місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладає заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, іншої юридичної особи про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); за зверненням органу опіки та піклування з метою захисту особистих і майнових прав та інтересів дитини, яка має право власності або проживає у жилому будинку, квартирі, іншому приміщенні, на відчуження якого накладається заборона; при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 74 Закону України "Про нотаріат", одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з п. 5.1 гл. 15 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладання заборони, повідомлення про зняття заборони. У випадках, передбачених частиною першою статті 537 Цивільного кодексу України, нотаріус може зняти заборону відчуження заставленого майна за заявою боржника (п. 5.2 гл. 15 р. II Порядку). Пунктом 6.1 глави 15 розділу II Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання п. 6.1. гл. 15 р. II вказаного Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони). Тобто, у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони. Суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 (п. 43) висловлено правовий висновок, відповідно до якого за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.02.2018 у справі № 910/16461/16; також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 522/407/15-ц). З припиненням застави фактично припиняється обтяження нерухомого майна заставою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. На даний час у зв`язку з повним погашенням кредитної заборгованості перестали існувати підстави заборони обтяження зазначеного нерухомого майна, існування договору застави та запису про заборону на відчуження об`єктів нерухомого майна, що є власністю позивача, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є протиправним, оскільки порушує його права як власника, а саме право розпоряджатись належним майном на власний розсуд, а тому його права як заставодавця підлягають судовому захисту за його позовом шляхом визнання застави такою, що припинена, а запис, що обмежує права власника майна, підлягає виключенню з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Отже, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджуються наданими суду письмовими доказами, обраний спосіб захисту його права відповідає змісту суб`єктивного права та характеру його порушення, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях закону, якими урегульовано спірні правовідносини, та умовах договору, укладеному між сторонами. Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про доведеність тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою [PERSON] повернуто борг у повному обсязі, тому кредитне зобов`язання припинилося, що зумовлює припинення застави з огляду на її похідний характер. Крім цього, вимоги позивачки про визнання застави припиненою, зняття заборони відчуження майна та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є взаємопов`язаними та такими, що випливають одна з одної, а тому позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 391, 526, 572, 574, 575, 593, 598, 599, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 28 Закону України «Про заставу», ст. ст. 1, 3, 17 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 N 898-IV, ст. 44 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 N 1255-IV, ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 N 1952-IV, розділ II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5,

Outcome: approved