Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-10 00:00:00

20.08.2021р. Дніпровський державний медичний університет через свого представника - Калгу С.І. (діє на підставі довіреності № 7 від 22.03.2021р. - а.с. 31-32) звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] про стягнення витрат на навчання. Ухвалою судді Наумової О.С. від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 37). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі рішення приймальної комісії від 10 серпня 2011 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від №590-ос від 10 серпня 2011 року [PERSON] зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня 2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України ДЗ «ДМА» на Дніпровський державний медичний університет. На підставі цього внесені зміни до ЄДРПОУ. 01 вересня 2011 року між сторонами було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, без номеру. Згідно з умовами укладеної угоди відповідачка зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати там не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно з наказом позивача № 462-ос від 23.06.2017р. «Про завершення навчання» відповідачці присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно з наказом позивача № 712-ос від 15.08.2017р. відповідачка була зарахована до очної інтернатури. Згідно з наказом позивача №548-ос від 27.06.2019р. «Про випуск лікарів-інтернів...» відповідачка була відрахована з очної інтернатури у зв`язку з закінченням навчання та присвоєнням звання лікаря-спеціаліста. Згідно з листом Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 12.07.2021р. №5995/0/29-21, відповідачка не приступила до роботи на посаді лікаря-анестезіолога дитячого КП «Дніпропетровський спеціалізований клінічний центр матері та дитини імені проф. М.Ф. Руднєва» Дніпропетровської обласної ради», інформація щодо прибуття молодого спеціаліста відсутня. Таким чином, відповідачка не дотрималась умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2011 року б/н, укладеної між сторонами, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, на навчання відповідачки витрачено коштів з державного бюджету у розмірі 166315,12 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи (а.с. 38, 42). Згідно з відповіддю Відділу обліку та моніторингу інформації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 24 вересня 2021 року відповідачка зареєстрованою не значиться (а.с. 36). Однак згідно з матеріалами позовної заяви остання відома адреса реєстрації відповідачки: [ADDRESS] , що за територіальною підсудністю відноситься до Соборного районну м. Дніпра. Відповідачка в судові засідання, призначені на 18.11.2021р., 27.01.2022 і на 11.03.2022р. не з`явилась, про дати та час слухання справи повідомлялася шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу реєстрації, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України, оскільки отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи у порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України (а.с. 40, 43, 44). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі наказу ректора Дніпропетровської державної медичної академії Міністерства охорони здоров`я України від № 590-ос від 10 серпня 2011 року [PERSON] зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України (а.с. 10-12). Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня 2021р. змінено тип та перейменовано ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський державний медичний університет (а.с. 26-27). Також судом встановлено, що 01 вересня 2011 року між позивачем та [PERSON] укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до умов якої відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с. 6). Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем, що підтверджується його підписом, та він відповідає вимогам ЦК України щодо свободи договору (статтей 3, 627 ЦК України). Матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом ректора ДЗ «ДМА МОЗ України» № 462-ос від 23.06.2017р. «Про завершення навчання» [PERSON] присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю педіатрія та видано документ про вищу медичну освіту за рівнем «спеціаліст» та відраховано зі складу студентів у зв`язку із закінченням терміну навчання (а.с. 13-14). Згідно з наказом позивача № 712-ос від 15.08.2017р. відповідачка була зарахована до очної інтернатури (а.с. 15-17). Згідно з наказом позивача № 548-ос від 27.06.2019р. «Про випуск лікарів-інтернів...» відповідачка була відрахована з очної інтернатури у зв`язку з закінченням навчання та присвоєнням звання лікаря-спеціаліста (а.с. 18-20). На виконання умов укладеної угоди, згідно з витягом з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія» 2017р., які навчалися за державним замовленням від 07.12.2016р., [PERSON] направлено на роботу до КП «Дніпропетровський спеціалізований клінічний центр матері та дитини імені проф. М.Ф. Руднєва» Дніпропетровської обласної ради на посаду дитячого лікаря-анестезіолога (а.с. 21). Згідно з листом Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 12.07.2021р. № 5995/0/29-21, відповідачка не приступила до роботи на посаді лікаря-анестезіолога дитячого КП «Дніпропетровський спеціалізований клінічний центр матері та дитини імені проф. М.Ф. Руднєва» Дніпропетровської обласної ради», інформація щодо прибуття молодого спеціаліста відсутня (а.с. 22-23), що свідчить про недотримання умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2011 року, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто [PERSON] порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до наданого позивачем розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, Дніпровським державним медичним університетом витрачено коштів з державного бюджету на навчання студента медичного факультету ДДМУ [PERSON] всього на суму 166315,12 грн. (а.с. 24). Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України» від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням (чинний на час укладення типової угода про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Отже, відповідачка [PERSON] , закінчивши навчання на бюджетній формі у ДДМУ, не відпрацювала 3 роки за направленням на роботу. Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачкою [PERSON] не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2011 року, укладеної між позивачем та [PERSON] в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Тобто відповідачка порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що розмір витрат, які мають бути відшкодовані відповідачкою [PERSON] у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2017 року у сумі 166 315,12 грн. за період навчання у вищому навчальному закладі з 2011 року по 2017 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у сумі 2\~495 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved