Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору №1486644-А від 07.07.2021 року, вказавши суду, що вважає що такий договір було укладено з порушеннями ряду норм Закону України «Про захист прав споживачів», що є безпосередніми підставами для визнання такого договору недійсним. В судове засідання позивач не з"явився, проте подав клопотання про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить позов задовольнити (а.с. 19). [PERSON] обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що укладаючи кредитний договір йому не було надано текст правил надання коштів у позику, який було розміщено на сайті позикодавця. Також, позивач посилається на наступні порушення законодавства відповідачем: -порушення ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його не було повідомлено у письмовій формі про обставини, зазначені у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; -порушення ч.3,4 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки йому, як споживачу не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг та відсутнє будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення з вказаною інформацією та взагалі з умовами кредитного договору; -порушення п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у п.6.8 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позивальник зобов`язується сплатити кредитодавцю на його вимогу (одноразово) штраф у розмірі 50% від суми кредиту, що складає 2000 грн., а тому, вважає позивач, сума компенсації становить більше 50 %, що відповідно до вищевказаної норми закону є несправедливою умовою; -порушення ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позивач стверджує, що він не був повідомлений про умови та строки обробки його персональних даних, а надана ним згода на таку обробку є безстроковою та безвідкличною. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності суду не подавав. Водночас, представник відповідача подав на адресу суду відзив із додатками (письмовими доказами, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , вважає їх безпідставними та стверджує, що відсутні будь-які обставини, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам чинного законодавства України, про несправедливість та невигідність його умов для позивача та про введення позивача в оману. Вважають що поданий позов пов`язаний із намаганнями позивача уникнути цивільно-правової відповідальності за кредитним договором (а.с. 26-111). Враховуючи приписи ч.4 ст.223 ЦПК України та повторну неявку в судове засідання представника відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи за відсутності сторін (їх представників). Суд не вбачає підстав для заочного розгляду справи, оскільки представником відповідача було подано відзив на позов, що в силу п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України, унеможливлює такий порядок розгляду справи. Суд, оголосивши заяву позивача, відзив представника відповідача, перевіривши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом об`єктивно встановлено, що 07.07.2021 р. відповідно до укладеного кредитного договору №1486644-А з ТОВ «СС ЛОУН», позивач отримав кредит в сумі - 4000 грн. 00 коп., з кінцевим терміном повернення до 05.08.2021 року включно (а.с.8-16). Надалі, позивач уклав із відповідачем додаткову угоду №1 від 04.08.2021 року до кредитного договору (про продовження строку дії договору), якою було продовжено строк користування кредитом, викладено графік платежів в новій редакції, змінено умови щодо пролонгації кредитного договору. Зокрема, п.2.6.2 договору строк кредиту було продовжено з 06.08.2021 року по 03.09.2021 року включно. Встановлено плату за користування кредитом за стандартною процентною ставкою в розмірі 1.99% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п.2.6.4 договору)(а.с.73-74). У встановлений термін, тобто 03.09.2021 року, позивач свої зобов`язання не виконав, кредитні кошти у повному обсязі не повернув та не уклав наступну угоду щодо пролонгації строку кредитного договору. У зв`язку із цим та на підставі п.5.7 кредитного договору, у відповідності якого сторони погодили, що у випадку несплати позичальником заборгованості за кредитом/не оформлення продовження строку користування кредитом до запланованої дати повернення кредиту, цей договір вважається авто пролонгованим. для позивача почала діяти підвищена процентна ставка у розмірі 2.99% та строк кредиту було продовжено на 20 календарних днів включно. За попередньою домовленістю сторін, угода про автопролонгацію договору була підписана позичальником одночасно з підписанням кредитного договору (п.5.8 договору). У встановлений строк нової запланованої дати повернення кредиту - 23.09.2021 року позивач свої боргові зобов`язання знову не виконав на підставі чого утворилась прострочена заборгованість за кредитним договором в сумі 11076 грн. 80 коп., що підтверджується відповідним розрахунком, наданим представником відповідача (а.с. 76). Вирішуючи питання про те, чи в даному випадку, при укладенні між сторонами кредитного договору було допущено такі порушення вимог законодавства, які б могли стати підставою для визнання осопрюваного договору недійсним, суд вважає за необхідне проаналізувати твердження позивача, згрупувавши їх за структурою, яка б відповідала їх порядку їх викладення у позовній заяві. Щодо тверджень позивача про порушення норм ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його ніби то не було повідомлено у письмовій формі про обставини, зазначені у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» тощо… Ст.264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують. Згідно розпорядження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13.04.2017 року № 1127 видано ТОВ «СС ЛОУН» ліцензію на провадження господарської діяльності з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ( а.с.38). Наказом директора ТОВ «СС ЛОУН» №1205-1 від 12.05.2021 року затверджено примірний кредитний договір, копія якого додана до матеріалів справи (а.с.39-49). Також, наказом директора ТОВ «СС ЛОУН» №1205-1 від 14.06.2021 року затверджено «Правила надання коштів в кредит товариства з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» (а.с.51-59). Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ч.1 ст.205 ЦК України визначено правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Ст.ст. 6, 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19). Ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п.5 ч.1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно з ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з п.2 ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Отже, чинне законодавство України надає можливість укладати кредитні договори у формі електронного документу з використанням електронних підписів сторонами. Згідно з п.1 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитедавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Отже, позивач, зайшовши на Веб-сайт Відповідача https://'wwvv.cdoan,ua/' мав змогу ознайомитись з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, Паспортом кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма), інформацією передбаченою ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією Товариства, фінансовим звітом тощо… Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги. Таким чином, позивач, як і будь-яка інша особа, мав та має можливість ознайомитися з усією інформацією про діяльність товариства у формі, встановленій законом - зайшовши на веб-сайт відповідача. Крім того, суд приймає до уваги обгрунтоване посилання представника відповідача на те, що вимоги ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» втратили свою дію 10 червня 2017 року на підставі пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тобто до дати укладання кредитного договору (07 липня 2021 року), в зв`язку з чим виглядає безпідставним посилання позивача в своєму позові на вказані норми Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з матеріалів справи, позивач пройшов реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, що свідчить, що позивач ознайомився з Правилами та іншою наданою йому інформацією. Під час здійснення реєстрації в ITC товариства, позивач: пройшов процедуру ідентифікації в ITC товариства, а саме: надав всі свої особисті дані (ПІБ, дані паспорта; дату та рік народження, ідентифікаційний номер, свій номер мобільного телефону, електронну пошту, місце роботи, місце реєстрації та проживання тощо; надав згоду на обробку персональних даних, шляхом проставлення в ITC товариства електронної відмітки, в порядку передбаченому ст.2 Закону України «Про захист персональних даних»; створив особистий кабінет; пройшов процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому, були перераховані кредитні кошти (процедура верифікації карти детально прописана у пункті 4.8 Правил). Надалі, для безпосереднього оформлення кредиту, позивач в ITC відповідача обрав бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомився з текстом примірного кредитного договору, що пропонувався для укладання, Правилами, інформацією зазначеною в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправления (відсилання) до них/неї, що повністю відповідає ч.5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», про що позивач поставив відповідну відмітку в ITC товариства. Своєю відміткою в ITC товариства позивач підтвердив, що він ознайомлений з текстом Правил та прийняв їх умови і без проставлення вищевказаної відмітки позивач не зміг би подати кредитну заявку в ITC товариства. Після виконання всіх вищеперелічених дій позивач створив заявку на отримання кредиту згідно з обраними позивачем умовами (копії відповідних сторінок з ITC товариства додаються). Також відповідач ознайомив позивача з Паспортом кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма) в порядку, за формою та за змістом, що передбачені ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Дані обставини підтверджуються долученими представником відповідача письмовими доказами - детальною покроковою інформацією дій, які вчинялись позивачем при реєстрації в ІТС відповідача для отримання кредиту (а.с. 77-86). Вказані факти спростовують твердження позивача про те, що відповідач не ознайомив його із умовами кредитного договору та Правил до їх укладання. Крім того позивач не був обмежений у часі для ознайомлення з вищевказаними документами та наданою йому інформацією. Також згідно з п.11.10 кредитного договору, позичальник підтверджує, що до укладання цього договору отримав від кредитодавця всю необхідну інформацію про кредит і умови кредитування відповідно до норм чинного законодавства України (в т.ч. відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів»), що надана інформація є повною і зрозумілою і надана без нав`язування придбання фінансових послуг кредитодавця, що позичальник ознайомлений з Правилами надання коштів у кредит, і з Політикою конфіденційності та Порядком обробки персональних даних, що розміщені на Сайті. Отже, позивач був належним чином ознайомлений із усіма умовами кредитного договору ще до укладання відповідного договору. Після прийняття кредитодавцем позитивного рішення щодо надання кредиту позичальнику кредитодавець зробив позичальнику пропозицію в його Особистому кабінеті укласти електронний кредитний договір, який містив усі істотні умови, і з якими останній мав можливість ознайомитись до моменту укладання кредитного договору. Після прийняття позичальником умов кредитного договору позивач уклав з відповідачем електронний кредитний договір, який був підписаний позивачем у відповідності до вимог ч.6, 8 ст.11, ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «f43162», після чого позивач отримав кредит в сумі 4000 грн на свою платіжну карту № [NUMBER] , що підтверджується письмовими доказами, долученими до справи (а.с.90-92). Аналізуючи твердження позивача про нарахування та сплату неустойки у значно завищеному розмірі, суд приходить до такого висновку. Відповідно до пункту 6.8. кредитного договору у разі прострочення виконання зобов`язання за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити кредитору на його вимогу (одноразово) штраф у розмірі 50% процентів від суми кредиту, що складає 2000 грн. Вищевказане положення кредитного договору повністю кореспондує з положенням абз.2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», а саме: Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Вказане також кореспондується із вимогами п.5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлений розмір неустойки не може розглядатися як непропорційно велика сума компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання споживачем зобов`язань за договором. Отже, виходячи із елементарних знань математики є очевидним, що сума 2000 грн. не може становити більше половини суми 4000 грн., як про то стверджує позивач. До того ж, як правильно вказує представник відповідача у своєму відзиві, з врахуванням того, що позивач отримав кредит в період дії на території України карантину, то згідно з п.15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, неустойка (штраф) позивачу взагалі не нараховувалась за Кредитним договором: « У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Даний факт обєктивно підтверджується письмовими доказами, наданими суду, а саме: довідкою №11/02-6 від 11 лютого 2022 року щодо заборгованості позичальника за кредитним договором, де чітко вбачається, що відповідач не нараховував позивачу будь-яку неустойку (а.с. 76). Аналізуючи твердження позивача щодо порушення абз.5,11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позивач стверджує, що він не був повідомлений про умови та строки обробки його персональних даних, а надана ним згода на таку обробку є безстроковою та безвідкличною, суд приходить до такого висновку. Позивач зазначає, що відповідач не повідомляв його про умови та строки обробки персональних даних . Проте, відповідно до абз.4 ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» у сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Як вже зазначалося вище, позивач надав згоду на обробку персональних даних, шляхом проставлення в ITC товариства електронної відмітки, під час реєстрації в ITC товариства. Крім того, відповідно до п.п.11.11-11.12 кредитного договору позичальник підтверджує, що: надав кредитодавцю свою згоду на збір, зберігання, обробку, поширення його персональних даних, оцінку його фінансового стану та платоспроможності, на звернення кредитодавця до третіх осіб, пов`язаних з позичальником сімейними, особистими, діловими та іншими стосунками для підтвердження наданих позичальником відомостей, а також згоду на звернення за інформацією/витягами щодо особи позичальника до Державного реєстру актів цивільного стану; він повідомлений (проінформований) кредитодавцем в момент підписання цього договору про те, що кредитодавець є володільцем персональних даних щодо позичальника, зібраних відповідно до умов цього договору, про склад та зміст зібраних кредитодавцем персональних даних щодо позичальника, мету збору кредитодавцем персональних даних щодо позичальника, та осіб, яким такі персональні дані передаються/будуть передаватися, а також про права позичальника як суб`єкта персональних даних, визначені Законом України «Про захист персональних даних» (в т.ч. ст.ст. 8, 16, 20, 29 зазначеного Закону). Відповідно до п.3 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних», підставою для обробки персональних даних, зокрема є укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Відтак, відповідач зобов`язаний, відповідно до вимог спеціального Закону, обробляти персональні дані позивача до моменту припинення договірних відносин. Оскільки позивачем не виконано свого зобов`язання за кредитним договором, то такий договір продовжує діяти. Отже, оскільки позивач двічі надав відповідачу згоду на обробку своїх персональних даних - під час проходження реєстрації в ITC відповідача шляхом проставлення відповідної відмітки на Веб-сайті та під час укладання із відповідачем кредитного договору і його підписання електронним тисом одноразовим ідентифікатором, то твердження позивача про недотримання відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Крім того, суд враховує і наступну правову позицію, суть якої полягає у тому, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). За таких обставин, суд приходить до висновку про очевидну безпідставність вказаних позовних вимог [PERSON] , а отже і про необгрунтованість його позову вцілому.

Outcome: dismissed