Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Черкаського державного технологічного університету (м. Черкаси, бул. Шевченка, 460) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі. Свої вимоги мотивує тим, що вона працює у відповідача на посаді бухгалтера 1 категорії бухгалтерії. Наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної, у тому числі, спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 05 листопада 2021 року наказом відповідача № 330-к її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Вважає, що її трудові права порушені, протиправно позбавлено можливості заробляти собі на життя. Зазначає, що на момент спірних відносин вона не відмовлялася від вакцинації проти COVID-19, не надавала письмових пояснень чи заяв щодо відмови від вакцинації. При цьому, роботодавець навіть не вчиняв дій для проведення організованої вакцинації для працівників та не роз`яснив де її можливо зробити та за яких обставин, її необхідність. Підстави вважати, що позивач ухилялась чи відмовилась від вакцинації проти COVID-19 є передчасним та необґрунтованим. Відсутність доказів про її відмову від вакцинації та ухилення від останньої свідчить про незаконність спірного наказу відповідача. Крім того, вказує, що на момент призначення її на посаду, вакцинація проти COVID-19 не була умовою для працівника та не передбачалась в організації праці позивача. Просить визнати протиправним та скасувати наказ Черкаського державного технологічного університету від 05.11.2021 № 330-к, поновити її на посаді бухгалтера 1 категорії бухгалтерії Черкаського державного технологічного університету з 08.11.2021; стягнути з Черкаського державного технологічного університету на її користь витрати на правничу допомогу. 29 грудня 2021 року ухвалою суду відстрочено [PERSON] сплату судового збору в розмірі 908 грн.00коп. до ухвалення судового рішення. 29 грудня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання з викликом сторін. 27 січня 2022 року відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що стосується доводів позивача про те, що остання не відмовлялася від вакцинації є недостовірними. Після прийняття наказу МОЗ № 2153 ректором неодноразово доводилось до керівників структурних підрозділів необхідність проведення щеплень від COVID-19, повідомлялось про час і місце проведення щеплень, що здійснювалися на території ЧДТУ. Відповідно головний бухгалтер ЧДТУ неодноразово доводив до працівників бухгалтерії дані обставини і наслідки, які можуть мати місце у випадку відмови від вакцинації. На таких нарадах була присутня і бухгалтер І категорії [PERSON] , яка в категоричній формі повідомляла, що не має бажання вакцинуватися і не вважає вакцинацію ефективним способом захисту її здоров`я. Також, інформація щодо прийняття наказу МОЗ № 2153 та наслідків його невиконання працівниками та роботодавцями були неодноразово предметом репортажів та повідомлень у засобах масової інформації. Окрім того, Первинною профспілковою організацією ЧДТУ на запит було надано скаргу [PERSON] до голови Профспілки працівників освіти і науки України від 22.11.2021, зі змісту якої вбачається, що позивач знала про необхідність здійснення профілактичних щеплень від COVID-19 та наслідки, що можуть настати у зв`язку із відмовою. Проте вважала таку вакцинацію порушенням її прав, передбачених Конституцією України, КЗпП України та інших законодавчих актів. Не є доведеними позивачем твердження щодо не вчинення відповідачем дій щодо проведення організованої вакцинації для працівників та ненадання інформації щодо порядку та місця здійснення вакцинації, враховуючи надані докази. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Черкаського державного технологічного університету повністю та судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Адвокат Тараненко М.О., який діє в інтересах позивача [PERSON] , через канцелярію суду надав заяву про проведення судового засідання за відсутності позивача. Також вказав, що просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Адвокат Гарбазей Д О., який діє в інтересах відповідача, в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду надав заяву, в якій зазначив, що просить розглянути справу без його участі. Також зазначив, що просить клопотання про виклик свідків залишити без розгляду, від виклику свідків відмовляється. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Витягу з Наказу № 86-к від 19.03.2014, [PERSON] бухгалтера 1 категорії бухгалтерії, переведено на постійне місце роботи зі збереженням умов оплати праці з 14.03.2014. 03 листопада 2021 року позивачу [PERSON] надавалось для ознайомлення (наявний підпис позивача) Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 працівників бухгалтерії Черкаського державного технологічного університету від 03 листопада 2021 року. В даному повідомленні повідомляється, що відповідно до Переліку «Професій, виробництв та організацій, працівники які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Також, в даному повідомленні зазначено, що позивачу необхідно до 08.11.2021 року подати підтвердження профілактичних щеплень проти COVID-19, або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. У разі ненадання вищезазначених документів 08.11.2021 року буде видано наказ про відсторонення, без збереження заробітної плати. 04 листопада 2021 року на ім`я Ректора ЧДТУ Григору О. головним бухгалтером Антоненко Я. було складено службову записку, в якій він просить відсторонити від роботи (виконання робіт) працівників, а саме бухгалтера І категорії [PERSON] , які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про державну службу». Строк відсторонення з 08.11.2021 до усунення причин, що його зумовили. Наказом ректора Черкаського державного технологічного університету Григор О. № 330-к від 05 листопада 2021 року [PERSON] , бухгалтера І категорії бухгалтерії, відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року, на час відсутності профілактичного щеплення проти COVID-19, або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, без збереження заробітної плати, зі збереженням робочого місця. Підставою зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 03 листопада 2021 року. У наказі мається інформація про те, що [PERSON] з даним наказом ознайомилася 05 листопада 2021 року, не згідна, буде оскаржувати та не вбачає причин для відсторонення. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч.1 ст. 3 КЗпП України). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП). У пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи; на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998р. №12-рп/18 (справа №17/81-97, №1-1/98) у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну "законодавство"), зазначено, що термін "законодавство" досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття "законодавство" включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін "законодавство" в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. Нормативні акти Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) обов`язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов`язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Частиною національного законодавства є також, відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв фа організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає і в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який зареєстрований в МЮУ 07.10.2021р., і який набрав чинності 08.11.2021р., затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Зокрема, відповідно до Переліку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2», (в редакції чинній станом на 08 листопада 2021 року, з врахуванням постанови КМУ №1096 від 20.10.2021р., яка набрала чинності 26.10.2021р.), керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Відповідно до ст. 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Статтею 97 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Таке погіршення можливо виключно за погодженням із первинною профспілковою організацією або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом договором. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України системи та розміри оплати праці є істотними умовами праці. У разі, якщо працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Оскільки, на час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Згідно з абз. 3 п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці. При цьому виходячи зі змісту п. 10 постанови Пленуму під змінами в організації виробництва і праці можна розуміти раціоналізацію робочих місц, введення нових форм організації праці, у тому числі, перехід на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. З огляду на викладене, зміна істотних умов праці допускається за умови, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці. А тому, на думку суду, відсторонення від роботи працівників у зв`язку з відмовою або ухиленням від вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2, враховуючи п. 31 постанови Пленуму, не викликано змінами в організації виробництва і праці. Правовими наслідками відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці є припинення трудового договору відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Разом з тим, відсторонення від роботи працівників у зв`язку із відмовою або ухиленням від вакцинації проти COVID-19 обумовлено нормами санітарного законодавства. Отже, тимчасове увільнення [PERSON] від виконання нею її трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є зміною умов праці, а є лише тимчасовим заходом і має чітко визначені умови подальшого допуску до роботи, відбулося не в результаті чи внаслідок змін в організації виробництва та праці чи змін істотних умов праці. На період усунення [PERSON] від роботи за нею збереглося її робоче місце, посада, система та розмір оплати праці. Відсторонення [PERSON] не є ініціативою Черкаського державного технологічного університету. Така умова встановлена нормативно-правовим актом органу державної влади, який є чинним та не скасований у встановленому законом порядку. Також, слід зазначити, що на день винесення наказу ЧДТУ від 05.11.2021 № 330-к постанова КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 у чинній редакції станом на 08 листопада 2021 року, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст.. 46 КЗпП України, неконституційними не визнавались, є чинними , у зв`язку з чим підлягають виконанню та застосуванню. Крім того, Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, ст.. 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України, яка відповідно до п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 1992 року № 731, полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу, урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно - правових актів. А тому, на думку суду, Черкаський державний технологічний університет як державний навчальний заклад був позбавлений можливості вчинити іншим чином, ніж передбачено чинними нормативно - правовими актами України, що регулюють питання проведення щеплення від COVID-19 та зобов`язують відсторонювати від роботи працівників, що не мають підтвердження здійснення вакцинації від COVID-19. За невиконання законних вимог органів державної влади ЧДТУ як роботодавець в особі ректора Університету міг бути притягнутий до адміністративної відповідальності зі сплатою штрафу у розмірі до 170 000 грн. 00 коп. Щодо посилання [PERSON] на позбавлення її права на отримання заробітної плати суд зазначає наступне. Згідно із ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст.. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. Оскільки, Черкаський технологічний університет є навчальним закладом, тому, відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про освіту», керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти. В даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших членів трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення, дітей та інших учасників освітнього процесу. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано ст. ст. 3,27, 49 Конституції України. Держава, встановивши відсторонення працівників навчальних закладів від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19. В даній постанові зазначено, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто, в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак, лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто, було виправданим. Європейський суд з прав людини у своїй діяльності дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішних та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року № 24429/03 вказано, що обов`язкове щеплення, як примусовий захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» від 08 квітня 2021 року зазначено, що суд повторює, що оспорювань втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачати до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії. Європейський суд з прав людини встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому, у цьому немає порушень. В Україні таким Законом є ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання чи є мета задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини навів наступні аргументи: « Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як таких, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «Хоча система обов`язкових вакцинацій - не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контесті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контесті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто, їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання, національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема, здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно порушення прав на працю та її оплату, про що зазначає позивач, ЄСПЛ зазначив, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак, це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Викладені обставини також доводять, що [PERSON] не була піддана дискримінації у зв`язку з ухиленням від щеплення. Тобто, позбавлення права на отримання заробітної плати шляхом відсторонення від роботи у разі ухилення [PERSON] від обов`язкової вакцинації, встановленої чинними на час виникнення спірних правовідносин нормативними актами, є виправданим обмежувальним кроком, прямим наслідком свідомого рішення [PERSON] відмовитися від здійснення щеплення від COVID-19. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки є необґрунтованими. На думку суду, наказ № 330-к від 05 листопада 2021 року, винесений ректором Черкаського державного технологічного університету Григор О. на підставах та з дотриманням вимог діючого законодавства. При цьому, виданню цього наказу передувало вчинення відповідачем дій щодо повідомлення 03 листопада 2021 року [PERSON] про необхідність проходження профілактичного щеплення. Крім того, їй було запропоновано у строк до 08 листопада 2021 року надати документ, який підтвердить наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 та/або довідку про абсолютні протипоказання, а також попереджено, що в разі відсутності таких документів, її буде з 08 листопада 2021року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Таким чином, станом на 05 листопада 2021року [PERSON] не здійснила щеплення з вакцинації, фактично відмовившись від нього, незважаючи на обов`язковість, яка визначена чинним законодавством, що і стало підставою для її відсторонення від роботи. Крім того, відповідачем беззаперечно доведено той факт, що ним були вжиті дієві заходи щодо проведення щеплення працівників навчального закладу. Також, [PERSON] не була позбавлена права і самостійно пройти вакцинацію у будь-якому медичному закладі чи центрі вакцинації населення у м. Черкаси, або будь-якому іншому населеному пункті України. Ні в позовній заяві, ні у відповіді на відзив позивачем не зазначені обставини, які б свідчили про наявність у неї протипоказань щодо вакцинації, враховуючи положення Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗУ від 16.09.2011р. №595 (в редакції наказу МОЗУ від 11.10.2019р. №2070). На думку суду, ні діями, ні рішенням відповідача щодо відсторонення позивача від роботи, не були порушені трудові права останньої. При цьому, слід зазначити, що кожна людина самостійно розпоряджається власним життям і здоров`ям. Відмова від вакцинації однієї людини не повинна ставити під загрозу здоров`я всього суспільства. Позиція щодо вакцинування знайшла своє відображення і в рішеннях Європейського Суду з прав людини. Обмеження прав осіб, які відмовилися від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації. Інтереси суспільства є вищими над інтересом однієї людини, а тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не свідчить про порушення прав окремих людей. Також, відносно судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача. Ухвалою суду від 29 грудня 2021 року сплату судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. [PERSON] було відстрочено до ухвалення судового рішення. А тому, суд приходить до висновку про необхідність стягнення судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. з [PERSON] на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved