Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

12 червня 2020 року позивачка [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Судницин Ф.С., звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення боргу з урахуванням пені у розмірі 1 259 771,81 грн, судовий збір у розмірі 10510,50 грн. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 27 грудня 2018 року між нею як позикодавцем та [PERSON] як позичальником, було укладено Договір позики (далі - Договір), за умовами якого вона надала у борг грошові кошти в сумі 477 186 грн 29 коп., що за курсом Національного банку України на дату укладання Договору позики становило 17 500 доларів США (1 USD = 27,267788 UAH) з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 1 січня 2020 року включно. На підтвердження укладення договору позики та його умов є заява, яка засвідчена приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З. 27.12.2018 року, що посвідчує передання позичальникові позикодавцем визначеної грошової суми. Однак на момент звернення до суду відповідачка не повернула борг в повному обсязі у зв`язку з чим позивач просить стягнути з неї пеню з розрахунку 1% від несплаченої суми позики за кожен день прострочення у розмірі 782 585 грн 52 коп. за період з 01.01.2020 до 12.06.2020 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 18 червня 2020 року позовну заяву [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Судницин Ф.С. залишено без руху, надавши позивачці строк для усунення виявлених недоліків (а.с. 13-14). Після усунення позивачем недоліків ухвалою від 7 серпні 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, відповідачеві визначений строк на подання відзиву на позов. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Івженко С.С. подано відзив щодо незгоди з позовними вимогами позивача. Зазначила, що відповідач у 2018-2019 р.р. передавала позивачу кошти в погашення боргу за договором позики, але надати письмові докази на підтвердження цього не має можливості. Також не погоджується з розміром пені, яку просить стягнути позивач, вважаючи її завищеною і вказує на доцільне застосування в даній справі норми статті 551 Цивільного кодексу України. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2021 року підготовче провадження за позовними вимогами [PERSON] закрито і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні сторони відсутні. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачка повідомлялася про судовий розгляд справи в установленому законом порядку, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталася. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, з огляду на те, що останні скористалися своїм правом подати заяви процесуального характеру, а також докази на підтвердження та спростування обставин, що вказані позивачкою в обгрунтування заявлених позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 27 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 477 186 грн 29 коп., що за курсом Національного банку України на дату укладання цього Договору становить 17 500 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику та проценти за користування позикою (в разі їх встановлення Сторонами) на умовах та в строк, визначених цим Договором (а.с. 7). Зі змісту зазначеного вище договору позики встановлено, що грошові кошти передані готівкою позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього Договору. Підписання цього Договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики (п.2). Проценти за користування позикою сторонами не встановлюються (п. 4). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, згідно з умовами цього договору о 12 год. 1 січня 2020 року (п.5). Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику цей Договір з відповідною власноручною розпискою на ньому про одержання грошових коштів зазначених в п. 1 цього Договору (п.6). позичальник має право повернути позичену суму позики чи її частину достроково, а позикодавець зобов`язаний прийняти її, що буди підтверджуватись розпискою виданою позикодавцем. Повернення позики повинно бути здійснено в місті Києві за місцем проживання позикодавця (пп. 7,8). Згідно з п. 9 Договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику або в разі прострочення ним повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення всієї позики, що залишилася, а також нараховує, а позичальник зобов`язується негайно сплатити, пеню в розмірі 1% від несплаченої (простроченої) суми за кожен день прострочення. 27 грудня 2018 року відповідач [PERSON] зробила заяву компетентним органам, в якій стверджує, що отримала за Договором позики, укладеним 27 грудня 2018 в простій письмовій формі від [PERSON] грошові кошти в сумі 477 186 грн 29 копійок, з кінцевим терміном повернення 1 січня 2020 року включно (а.с. 8). Заява була засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. за реєстровим № 3514.(а.с.8). Статею 202 Цивільного Кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов`язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Із матеріалів справи судом встановлено, що у позивача [PERSON] знаходиться оригінал Договору позики, на якому не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання по договорам позики ним не виконане. Відповідачкою, в свою чергу, суду не надані будь-які докази, які б підтверджували сплату нею взятих за договором позики зобов`язань. З огляду на викладене стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договорами позики у розмірі 477 186, 29 грн. Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Щодо стягнення пені суд зазначає наступне. Позивачем була нарахована пеня на суму заборгованості за період з 01.01.2020 по 12.06.2020 в розмірі 782 585,52 грн. Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 2,3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13, предметом розгляду якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та п. 9 договору розмір пені за прострочення виконання грошового зобов`язання визначений у розмірі 1% від вчасно неповернутих сум позики за кожен день прострочення. В той же час, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Вказана правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14. Отже, згідно вказаних норм закону і висновку ВСУ суд має право зменшити розмір пені (яка є різновидом неустойки) незалежно від наявності клопотання сторони у справі. Як роз`яснено в п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за пенею становить 782 585,52 грн., що значно перевищує розмір збитків, понесених позивачем внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що розмір неустойки, нарахований відповідачу відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню з 782 585 грн 52 коп. до 200 000 грн., враховуючи зазначені вище обставини. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт надання позивачем відповідачу позики у розмірі 477 186,29 грн., а також те, що відповідачем порушено умови відповідного договору, доказів належного виконання умов договору відповідачем не надано, твердження позивача відповідачем належними доказами не спростовано, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми позики в розмірі 477 186,29 грн. та пені в сумі 200 000 грн. Відповідно до вимог п. 39 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. З огляду на висновки суду про наявніфсть підстав для задоволення позову, позивачка має право на відшкодування їй відповідачкою понесених судових витрат по сплаті судового збору відповідно до правил ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір в сумі 6 771, 86 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial