Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення органу місцевого самоврядування. Посилалася на те, що п.1.81 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №363/13 від 29.12.1988 року їй було відведено земельну ділянку, площею 0,06 га, що по [ADDRESS] . 06.07.1989 року між нею та Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, згідно рішення №363/13 від 29.12.1988 року, укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Договір було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори за №2-1906. 09.12.1988 року представником управління Головного архітектора м.Чернівці у відповідності до рішення відведено в натурі на місцевості земельну ділянку, площею 0,06 га по [ADDRESS] . У грудні 2020 року позивач звернулась до сертифікованого інженера землевпорядника з метою виготовлення технічної документації із землеустрою. Вказана документація була виготовлена та 22.01.2021 року внесена до бази даних містобудівного та земельного кадастру Департаменту містобудівного комплексу і земельних відносин Чернівецької міської ради. Проте, згодом їй стало відомо про скасування реєстрації земельної ділянки в базі даних на підставі п.1 рішення №2534 від 08.12.2020 року Чернівецької міської ради, яким надано дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу м.Чернівці. Під час провадження у справі щодо оскарження п.1 рішення №2534 від 08.12.2020 року Чернівецької міської ради, Чернівецька міська рада у відзиві повідомила про те, що згідно п.4.2 рішення Виконавчого комітету ЧМР №337/17 від 18.09.1990 року відмінено п.1.81 рішення міськвиконкому №363/13 від 29.12.1988 року про відведення [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] у зв`язку з відмовою від земельної ділянки. Із вказаним пунктом рішення вона не погоджується, вважає його незаконним та таким, що порушує її права. Також зазначила, що земельною ділянкою по [ADDRESS] , площею 0,06 га вона користується з моменту її надання та по теперішній час. На земельній ділянці знаходяться будівельні матеріали, а також висаджено багаторічні дерева. Чернівецька міська рада, як власник спірної земельної ділянки, не зверталась до [PERSON] з приводу вилучення з її безстрокового користування земельної ділянки по [ADDRESS] . Просила визнати незаконним та скасувати п.4.2 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №337/17 від 18.09.1990 року. Ухвалою суду від 16.08.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 02.09.2021 року до участі у справі у якості співвідповідача було залучено Виконавчий комітет ЧМР та витребувано від співвідповідача заяву [PERSON] про відмову від земельної ділянки, що по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18.10.2021 року продовжено строк підготовчого провадження строком на тридцять днів. 10.11.2021 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] 14.12.2021 року до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON] . Чернівецькою міською радою було подано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав. Посилався на те, що оскаржуване рішення приймалося Виконавчим комітетом ЧМР, який є самостійною юридичною особою, а тому Чернівецька міська рада є неналежним відповідачем у спорі. Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради також було подано відзив на позов. У відзиві представник відповідача заперечував проти позовних вимог. Вказував на те, що з інформації наданої архівним відділом міської ради вбачається, що відповідно до п.4.2 рішення виконавчого комітету міської ради №337/17 від 18.09.90 року відмінено пункт 1.81 рішення міськвиконкому №363/13 від 29.12.1988 року про відведення земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] у зв`язку з відмовою від ділянки. Проте, первинні документи до пункту 4.2 рішення Виконавчого комітету ЧМР від 18.09.1990 року №337/17 на зберігання до відділу не надходили. Вважає, що відповідач діяв у межах наданої компетенції. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Пояснив, що [PERSON] на підставі рішення ВК ЧМР у 1988 була виділена в натурі земельна ділянка, що по [ADDRESS] . Право користування земельною ділянкою було підтверджено договором, що був укладений між сторонами. Однак, в 1990 році відповідач відмінив своє рішення, яким позивачу було надано земельну ділянку у зв`язку з відмовою від земельної ділянки. При цьому вказував на те, що позивач від земельної ділянки не відмовлялась. Просив позов задовольнити. Позивач позов підтримала. Пояснила суду, що від земельної ділянки вона не відмовлялась та користувалась нею. На земельній ділянці знаходяться будівельні матеріали та насадження плодових дерев. Про те, що у неї забрали земельну ділянку її не повідомляли. Вона не змогла розпочати будівництво у зв`язку з скрутним матеріальним становищем. Просила позов задовольнити. Представник відповідачів Чернівецької міської ради та ВК ЧМР позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування відповідає вимогам Закону. Просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] суду пояснив, що позивач його родичка. Йому передали у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , проте це не та земельна ділянка, яка була передана у постійне користування [PERSON] . Позивач увесь час користувалась земельною ділянкою, на ній наявні насадження та будівельні матеріали. Третя особа [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явились. У поданій до суду заяві представник заперечував проти позову та просив розглянути справу у його відсутності. Просили застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що позивач їх родичка. Їм відомо, що [PERSON] безперервно користувалася наданою їй земельною ділянкою, вона огороджена та розташована навпроти магазину. Там є будівельні матеріали та багаторічні дерева. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин: Спір між сторонами виник з приводу правомочностей позивача щодо земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] для індивідуального будівництва, площею 0,06 га. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вирішуючи питання про підвідомчість даної категорії справ, необхідно враховувати вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій визначено, що місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом, місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи,а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом. Юрисдикція місцевих судів щодо окремих категорій справ, а також порядок їх розгляду визначаються законом. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. За змістом ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Із аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватно-правових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Як було встановлено судом, позивач просить визнати незаконним та скасувати п.4.2 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №337/17 від 18.09.1990 року, яким відмінено п.1.81 рішення міськвиконкому №363/13 від 29.12.1988 року про відведення [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] у постійне користування у зв`язку з відмовою від земельної ділянки. Наявність існуючого речового права позивача на земельну ділянку по [ADDRESS] обумовлює розгляд даного спору в порядку цивільного судочинства. Так, рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №363/13 від 29.12.1988 року відведено земельну ділянку, розміром 0,06 га громадянам: п.1.81 [PERSON] по [ADDRESS] . Зобов`язано громадян, яким відведено земельні ділянки та дозволена перебудова житлових будинків, виконати проект прив`язки та розрахунок фундаментів (а.с.5-6). 09.12.1988 року представником управління Головного архітектора м.Чернівці у відповідності до рішення відведено в натурі на місцевості земельну ділянку, площею 0,06 га по [ADDRESS] , що підтверджується відповідним актом (а.с.7). 06.07.1989 року між [PERSON] та Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, згідно рішення №363/13 від 29.12.1988 року, укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального будівництва житлового будинку. Договір було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №2-1906 (а.с.9-12). Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] передано в безстрокове користування земельну ділянку, площею 600 кв.м., що по [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці забудовник зобов`язалася побудувати житловий одноповерховий будинок. До будівництва житлового будинку забудовник повинен приступити до протягом одного року та завершити будівництво до 06.07.1992 року. За порушення строків початку та завершення будівництва, у встановлений договором строк, Виконавчий комітет народних депутатів має право стягнути з забудовника в судовому порядку неустойку. У випадку систематичного порушення забудовником без поважних причин термінів будівництва, установлених даним договором, чи незведення будинковолодіння в термін, продовжений Виконавчим комітетом народних депутатів, використання його не за призначенням, право користування забудовником вказаною ділянкою по рішенню Виконкому міської ради народних депутатів може бути припинено із стягненням із забудовника на користь Виконкому неустойки в судовому порядку (п.14). Усі спори, які можуть виникнути в процесі застосування даного договору, підлягають вирішенню в судовому порядку (п.15). Пунктом 4.2 рішення Виконавчого комітету ЧМР №337/17 від 18.09.1990 року відмінено п.1.81 рішенням міськвиконкому №363/13 від 29.12.1988 року про відведення [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] у зв`язку з відмовою від земельної ділянки (а.с.14-16). Позивач із вказаним пунктом оскаржуваного рішення не погоджується та вважає його таким, що суперечить вимогам Закону. Розглядаючи наведені [PERSON] аргументи, суд виходить із наступного: Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами ЗК Української РСР 1970 року, нормами Цивільного кодексу УРСР від 1963 року та нормами чинного Земельного кодексу України. Земля в Українській РСР надається в користування:громадянам СРСР (стаття 13 Кодексу 1970 року). Земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку (стаття 15). Відповідно до статті 16 ЗК Української РСР 1970 року (далі - ЗК УРСР 1970 року) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів Української РСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Статтею 20 ч.5 ЗК УРСР 1970 року визначено, що право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Відповідно до статті 21 ЗК УРСР 1970 року видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів. Статтею 22 ЗК УРСР 1970 року передбачено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Згідно зі статтею 24 ЗК УРСР 1970 року залежно від цільового призначення кожної земельної ділянки, наданої в користування, землекористувачі мають право в установленому порядку: 1) зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будови і споруди; 2) провадити посіви сільськогосподарських культур, посадку лісових, плодових, декоративних та інших насаджень; 3) користуватися сінокосами, пасовищами та іншими угіддями; 4) використовувати для потреб господарства наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф і водні об`єкти, а також експлуатувати інші корисні властивості землі. Права землекористувачів можуть бути обмежені законом у державних інтересах, а також в інтересах інших землекористувачів. Відповідно до статті 25 ЗК УРСР 1970 року права землекористувачів охороняються законом. Припинення права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню. Відновлення прав здійснюється відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР або рішення виконавчих комітетів обласних, міських, районних, селищних і сільських Рад народних депутатів, а у випадку, передбаченому статтею 167 цього Кодексу, - судом. Відшкодування збитків землекористувачам, а також втрат сільськогосподарського виробництва здійснюється у відповідності зі статтями 45, 46 і 173 цього Кодексу. Землями міської забудови вважаються землі, що забудовані або призначені для цієї мети за генеральним планом розвитку і забудови міста. Земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються окремим громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста (стаття 87). Відповідно до статті 36 ЗК УРСР 1970 року право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: 1) добровільної відмови від користування земельною ділянкою; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) переселення в інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім`ї; 4) припинення трудових відносин, у зв`язку з якими було надано службовий наділ, за винятком випадків, передбачених статтею 134 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством СРСР і Української РСР; 5) смерті всіх членів двору або сім`ї; 6) виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб. Право користування земельною ділянкою може бути припинене у випадках вчинення громадянином дій, передбачених статтею 169 цього Кодексу, а також при невикористанні протягом двох років підряд земельної ділянки або використанні її не відповідно до тієї мети, для якої вона надана. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки. Із змісту пункту оскаржуваного рішення вбачається, що п.1.81 рішення міськвиконкому №363/13 від 29.12.1988 року про відведення [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] було відмінено у зв`язку з відмовою від земельної ділянки. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Однак, Виконавчим комітетом ЧМР не було надано суду доказів на підтвердження факту відмови [PERSON] від земельної ділянки по [ADDRESS] . Зокрема, на виконання ухвали суду про витребування доказів від 02.09.2021 року, а саме заяви [PERSON] про відмову від земельної ділянки, було повідомлено, що первинні документи до п.4.2 рішення №337/17 від 18.09.1990 року на державне зберігання до архівного відділу не надходили (а.с.75). Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Однак, відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). При цьому Конституційний Суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, документ, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею), виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним. Згідно з пунктом 3 статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду. Громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної і комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства, а також орендарі земельних ділянок, які набули право оренди землі шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до 2010 року, мають право на викуп таких земельних ділянок у власність з розстрочкою платежу до десяти років за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці таких земельних ділянок, без проведення земельних торгів. У разі купівлі земельної ділянки з розстроченням платежу право власності переходить до покупця після сплати першого платежу. Вимоги частини сьомої статті 130 цього Кодексу не поширюються на земельні ділянки, які придбаваються відповідно до цього пункту (п.6-1 Перехідних положень кодексу). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц(провадження N 14-63цс20). У відповідності до п. в) ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягає право постійного користування земельною ділянкою. Право постійного користування земельною ділянкою підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації (якщо воно оформлене після 01.01.2013). Право постійного користування земельною ділянкою, що виникло до вказаної дати, визнається дійсним за наявності однієї з таких умов: -його реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення; -на момент виникнення такого права діяло законодавство, що не передбачало його обов`язкової реєстрації. За змістом ст.4 ЦК УРСР від 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають , зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, тощо. Ст.153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться (ст.161 Кодексу) Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом (ст.162 Кодексу) Як було встановлено судом, договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального будівництва житлового будинку від 06.07.1989 року було нотаріально засвідчено та зареєстровано, а отже позивач у визначеному Законом порядку набула право постійного користування земельною ділянкою, що по [ADDRESS] . Судом також встановлено, що п.1.27 рішення Виконавчого комітету ЧМР №244/9 від 05.05.1992 року [PERSON] було відведено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво, розміром 0,06 га, що по [ADDRESS] (а.с.76). 02.04.2009 року рішенням ЧМР №888 було надано дозвіл фізичним та юридичним особам на складання проектів відведення земельних ділянок безоплатно у власність, зокрема: [PERSON] на земельну ділянку, розміром 0,1000 га, що по [ADDRESS] (а.с. 78-79). У подальшому, [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії Я.Л. №833486 від 21.12.2011 року, відповідно до якого останній є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS] (а.с.98). Однак, позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] у судовому засіданні стверджували про те, що земельна ділянка по [ADDRESS] , що була відведена позивачу рішенням ВК ЧМР №363/13 від 29.12.1988 року та земельна ділянка по [ADDRESS] , на яку [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії Я.Л. №833486 від 21.12.2011 року, є різними. Вказана обставина також була підтверджена показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Натомість, судом встановлено, що рішенням №2534 від 08.12.2020 року Чернівецької міської ради [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0500га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] (а.с.138). Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З метою всебічного встановлення усіх обставин справи ухвалою суду від 07.02.2022 року було витребувано від ВК ЧМР та Департаменту урбаністики та архітектури ЧМР інформацію щодо фактичного розташування земельної ділянки, площею 0,06 га, що по [ADDRESS] , що була відведена [PERSON] на підставі п.1.81 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №363/13 від 29.12.1988 року, з урахуванням схеми Генплану будинковолодіння №40-Б від 18.02.1988 року, а саме: чи є ця земельна ділянка тією ж земельною ділянкою, відносно якої [PERSON] рішенням ЧМР №2534 від 08.12.2020 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0500га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . На виконання ухвали суду від 07.02.2022 року Департаментом урбаністики та архітектури ЧМР було надано відповідь від 16.02.2022 року, відповідно до якої земельна ділянка [PERSON] , що була відведена на підставі п.1.81 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №363/13 від 29.12.1988 року, з урахуванням схеми Генплану будинковолодіння №40-Б від 18.02.1988 року, частково накладається на земельну ділянку [PERSON] , яка виділена рішенням ЧМР №2534 від 08.12.2020 року за адресою [ADDRESS] . До відповіді Департаментом долучено викопіювання з топографічного плану м.Чернівці, з якого чітко вбачається, що земельна ділянка, дозвіл на складання проекту щодо якої було надано [PERSON] повністю розташована в межах земельної ділянки, що була виділена [PERSON] рішенням ВК ЧМР народних депутатів №363/13 від 29.12.1988 року. Земельні ділянки, що були передані у власність та користування [PERSON] є відмінними від земельної ділянки, що була відведена [PERSON] та не накладаються. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Враховуючи наведене та положення статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний суд у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц. Способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої палати Верховного Суду від 02.02.2021 р. у в справі №925/642/19 викладено правові висновки, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Положеннями статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з статтю 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала на те, що її права були порушені, оскільки вона виготовила технічну документацію на земельну ділянку та мала намір зареєструвати її у визначеному Законом порядку в базі даних містобудівного та земельного кадастру. Проте таку реєстрацію було скасовано з тих підстав, що на вказану земельну ділянку п.1 рішення №2534 від 08.12.2020 року ЧМР надано дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу м.Чернівці. Таким чином, відповідачі вважають, що право безстрокового користування [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,06 га, що по [ADDRESS] , що виникло на підставі рішення ВК ЧМР народних депутатів №363/13 від 29.12.1988 року та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 06.07.1989 року припинилось на підставі п.4.2 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №337/17 від 18.09.1990 року, у зв`язку з чим здійснюють розпорядження нею. При цьому, суд враховує, що у п.14 Договору від 06.07.1989 року сторони визначили можливість припинення права користування забудовником вказаною земельною ділянкою рішенням ВК ЧМР народних депутатів. Тому, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним для відновлення її порушенного права. Разом із тим, представником третьої особи [PERSON] було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Відповідно до ч. 1, ч.5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З урахуванням зазначених норм Закону, третя особа не наділена правом подавати заяву про застосування позовної давності у спорі. Відповідачем у справі заява про застосування позовної давності не подавалась. Щодо заявлених позовних вимог до Чернівецької міської ради суд зазначає наступне: За змістом частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Як було встановлено судом, оскаржуване у даному спорі п.4.2 рішення №337/17 від 18.09.1990 року приймалось Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, а не Чернівецькою міською радою, яка є самостійною юридичною особою. Таким чином, Чернівецька міська рада є неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки оскаржуване рішення нею не приймалось, а тому у задоволенні позовних вимог до Чернівецької міської ради слід відмовити. Отже, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial