Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-31 00:00:00

06 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах представником адвокатом Вуїв Оксаною Вікторівною, до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 552 298 грн. 39 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 березня 2019 року між сторонами було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у позику 60 000 грн. 00 коп. на строк до 01 серпня 2019 року. Факт передачі коштів підтверджується розпискою від 24 березня 2019 року. Станом на час звернення з вказаним позовом до суду відповідач позику не повернув. В зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 60 000 грн. 00 коп., проценти, відповідно до п.4 договору позики (120 % річних) в розмірі 25 643 грн. 84 коп., інфляційні збитки в розмірі 7 734 грн. 00 коп., 3 % річних, відповідно до ст.625 ЦК України, в розмірі 3 920 грн. 55 коп., пеню в розмірі 455 000 грн. 00 коп., а всього - 552 298 грн. 39 коп. Ухвалою суду від 08 жовтня 2021 року було відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 29 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах представником адвокатом Чередніченко І.Б., до [PERSON] про визнання вищевказаного договору позики недійсним з підстав недотримання в момент вчинення правочину вимог, передбачених ст. 203 ЦК України (не був спрямований на реальне настання правових наслідків (кошти за цим договором не були передані позичальнику)), Закону України «Про захист прав споживачів» (умови договору щодо процентів, пені є несправедливими (зазначені в непомірному розмірі)). Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики об`єднано зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. 20 грудня 2021 року адвокатом Вуїв О.В. в інтересах [PERSON] подано відзив на позов [PERSON] , відповідно до якого остання в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити в повному обсязі, з огляду на наступне: -обрання [PERSON] неефективного способу захисту своїх прав, оскільки в разі встановлення факту неотримання позичальником коштів від позикодавця договір позики вважається неукладеним, водночас недійсним може бути визнано лише укладений договір; -Закон України «Про захист прав споживачів» не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки договір позики від 24 березня 2019 року був укладений між фізичними особами; разом з тим, в разі визнання недійсними окремих положень договору позики, не може бути визнаний недійсним договір в цілому; -наявність у позикодавця оригінала розписки щодо передачі коштів за договором позики від 24.03.2019 свідчить про невиконання боржником свого зобов`язання за обумовленим договором; надання [PERSON] інших оригіналів розписок від 24.03.2019 не підтверджує факт повернення позики, оскільки могли бути складені самим позичальником в будь-який час в необмеженій кількості (розписки не містять підпису [PERSON] ); -не надано доказів неотримання [PERSON] коштів від [PERSON] за спірним договором позики від 24 березня 2019 року. 29 грудня 2021 року адвокат Чередніченко І.Б. в інтересах відповідача [PERSON] надала відповідь на відзив. За змістом якої остання позовні вимоги [PERSON] підтримала з підстав, викладених у позові.При цьому звертала увагу на те, що в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання, останній звільняється від обов`язків сплатити на користь позикодавця неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Ухвалою суду від 24 січня 2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 24 лютого 2022 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] у частині стягнення процентів, відповідно до п.4 договору позики (120 % річних), 3 % річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, а також пені залишено без розгляду. Представник позивача [PERSON] адвокат Вуїв О.В. в судове засідання не з`явилася. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Чередніченко І.Б. в судове засідання не з`явилася. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити з підстав, викладених у процесуальних документах, поданих до суду. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено письмовий договір позики (договір позики №1), відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 60 000 грн. 00 коп., які останній зобов`язався повернути до 01 серпня 2019 року (п.п.1,5 договору). За користування коштами відповідач зобов`язаний сплачувати проценти, відповідно до п.4 договору позики (120 % річних). В разі порушення умов договору в частині вчасного повернення суми позики, відповідач зобов`язався сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 10 % від суми позики, неповернутої у строк, за кожен день прострочення виконання зобов`язань. На підтвердження отримання відповідачем коштів, зазначених у договорі позики від 24 березня 2019 року (договір позики № 1), останнім написана розписка від 24 березня 2019 року (розписка № 1). Аналізуючи доводи сторін, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Заборони щодо написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі, чинне законодавство України не встановлює. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.1,5 ст. 203 ЦК України). Згідно ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зокрема, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ЦК України). Як зазначалося вище, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, тому в разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Водночас, недійсним може бути визнаний лише укладений договір (визнання правочину недійсним та визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами). Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Судом встановлено, що між сторонами 24.03.2019 був укладений письмовий договір позики (договір позики № 1), в якому останні визначили його умови, в тому числі щодо предмета позики, порядку та строків її повернення, передбачили відповідальність в разі порушення його умов в частині вчасного повернення суми позики. Договір підписаний сторонами. В матеріалах справи наявна розписка [PERSON] від 24.03.2019 (розписка № 1), в якій останній підтвердив, що отримав від [PERSON] кошти в сумі 60 000 грн. 00 коп. В даній розписці чітко зазначено суму позики, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка отримала кошти, та особи, яка їх надала, ідентичні особистим даним позикодавця, позичальника, зазначеними в договорі позики (договір позики № 1) від 24 березня 2019 року. Розписка власноруч підписана відповідачем [PERSON] . Належних та допустимих доказів, що грошові кошти за договором позики від 24 березня 2019 року(договір позики № 1) не були отримані відповідачем від позикодавця, [PERSON] не надано. Що стосується вимоги [PERSON] про визнання договору позики недійсним з іншої підстави (умови договору щодо процентів, пені суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів»). Так, відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», останній регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, споживачем, права якого захищаються на підставі вказаного Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи та надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства. При вирішенні обумовлених категорій справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів» (п.1 постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»). Вказаний Закон до спірних правовідносин застосуванню не підлягає. Таким чином, враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики недійсним слід відмовити. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов`язання. Однак позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав, що підтверджується наявністю боргового документа (оригінал розписки № 1) в позикодавця та відсутністю інших доказів повернення відповідачем коштів у повному обсязі або в певній частині (ст. 545 ЦК України), відповідно до договору позики від 24 березня 2019 року (договір позики №1). Надані відповідачем інші розписки від 24 березня 2019 року за наявності в позикодавця відповідного боргового документа (оригінала), не можуть свідчити про виконання відповідачем свого зобов`язання за спірним договором позики, оскільки складені особисто позичальником та не підтверджують їх складання за участю позивача, в тому числі в рамках договору позики від 24 березня 2019 року (договір позики № 1) (розписка №2). За такого, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] належить до стягнення сума позики - 60 000 грн. 00 коп. Кім того, згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.3,4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. При цьому, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо грошове зобов`язання набуло статусу простроченого з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то воно індексується з урахуванням цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця, то розрахунок розпочинається з наступного місяця. Аналогічно, якщо заборгованість погашається з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця то з урахуванням цього місяця (роз`яснення, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997). При здійсненні розрахунку інфляційних збитків, судом враховано: сума заборгованості - 60 000 грн. 00 коп.; період, за який нараховуються інфляційні збитки - з серпня 2019 по вересень 2021 року; індекси інфляції, відповідно до даних Державної служби статистики, надруковані в газеті «Урядовий кур`єр»: серпень 2019 року -99,7%, вересень 2019 року - 100,7 %, жовтень 2019 року - 100,7 %, листопад 2019 року - 100,1%, грудень 2019 - 99,8 %, січень - грудень 2020 року - 105,0 %, січень - вересень 2021 року - 107,5%. З урахуванням викладеного, інфляційні збитки за період з 02.08.2019 по 05.10.2021 складають 8 400 грн. 00 коп. (60 000 - (60 000 х 1,140 (0,997 х 1,007 х 1,007 х 1,001 х 0,998 х 1,05 х 1,075), проте, з відповідача підлягають стягненню обумовлені збитки в межах заявлених позовних вимог - 7 734 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача (в межах позовних вимог) на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved