Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 30.05.2019 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивачка надала останньому грошові кошти в сумі 214400 грн., що за курсом НБУ становило 8000 дол. США. Позичені кошти [PERSON] зобов`язувався повернути до 30.11.2019 року. Однак, станом на вказану дату гроші не повернуті. Оскільки взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та прострочив, тому існує необхідність у нарахуванні останньому 3 відсотки річних з простроченої суми в розмірі 240 дол. США, що становить 6783,60 грн. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з відповідача суму боргу за Договором позики від 30.05.2019 року та відсотки за прострочення виконання зобов`язання у загальному розмірі 232903, 60 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. 11.12.2020 року відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву в обгрунтування якого останній зазначив, що нотаріально посвідчений договір позики від 30.05.2019 року є удаваним та фактично спрямований на забезпечення виконання його зобов`язань по відшкодуванню матеріальної шкоди, якої він завдав сім`ї позивача шляхом пошкодження їх транспортного засобу. Внаслідок укладення такого правочину, він зобов`язався відкупити автомобіль у позивачки за 8000 дол. США, натомість пошкоджений транспортний засіб мав отримати у приватну власність. Однак, на даний час вказане рухоме майно вибуло із власності позивачки. Враховуючи наведене, у задоволені позову просить відмовити. Представник позивача у заяві від 10.02.2022 року просив розгляд справи проводити у його відсутності та відсутності позивача. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи та надавши їм належну правову оцінку в своїй сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 30.05.2019 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Онищук І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1306. За умовами Договору [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 214400 грн., що за курсом НБУ (1 дол. США=26, 80 грн.) становить 8000 доларів США на момент посвідчення даного Договору, а позичальник зобов`язався повернути їх позикодавцю у строк до 30.11.2019 року (а.с. 6-7). Факт отримання [PERSON] грошових коштів в якості позики за відповідним Договором від 30.05.2019 року підтверджується Розпискою від 30.05.2019 року, власноруч написаною відповідачем (а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як слідує із Договору, борг відповідачем мав бути повернутий в строк до 30.11.2019 року. Строк повернення коштів за договором позики минув, однак, відповідачем грошове зобов`язання в строк, передбачений розпискою, не виконано. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Враховуючи ту обставину, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику в установлений розпискою строк не повернув, то таку суму боргу слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. Судом встановлено, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 8000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23.10.2020 року - день звернення до суду (1 дол. США - 28, 27 грн.) становить 226120 грн. Таким чином з відповідача слід стягнути 226120 грн. основного богу згідно Договору позики від 30.09.2019 року. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики, які згідно його розрахунку становлять 240 дол. США. Однак, суд вважає такий розрахунок частково обгрунтований виходячи з наступного. Розрахунок 3% річних: дата початку нарахування: 01.12.2019 року (початок періоду прострочення); дата закінчення нарахування: 22.10.2020 року (останній день періоду розрахунку); відсоткова ставка: 3 % річних. Розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]. Дата початку: 01.12.2019 року; дата закінчення: 22.10.2020 року; кількість днів: 327 днів; сума боргу: 8000 дол. США; відсоткова ставка: 3% річних. Отже, сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.12.2019 року по 22.10.2020 року складає 214,48 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23.10.2020 року - день звернення до суду (1 дол. США - 28, 27 грн.) становить 6063, 35 грн. Враховуючи наведене, суд вважає частково обгрунтованими заявлені [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за прострочення виконання зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі 2321, 84 грн.

Outcome: partial