Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народилася дочка - [PERSON] . У подальшому, рішеннями Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2018 року шлюб з відповідачем було розірвано та від 21 березня 2019 року з останнього на її користь стягнуто аліменти на утримання дочки. Проте відповідач аліменти не сплачує, в зв`язку з чим виникла заборгованість по їх сплаті, яка станом на січень 2021 року становить 131640 грн. Крім того, відповідач з листопада 2018 року з донькою не спілкується, жодної участі у вихованні не бере, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Під час зустрічей з дитиною, які відбувалися в 2017-2018 роках останній поводив себе агресивно. В присутності дочки виражався нецензурними словами в її (позивача) адресу, що вплинуло на психічний стан дочки, якій у той період було діагностовано вроджену ваду серця, про що відповідачу було відомо. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки відповідача. Враховуючи вищезазначене також вважає, що в інтересах дитини буде правильним змінити прізвище останньої з « [INFO] » на « [INFO] ». Позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дочки [PERSON] ; внести зміни до прізвища дитини, змінивши його з « [INFO] » на « [INFO] ». Судові витрати покласти на відповідача. 7 травня 2021 року ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 40). В підготовче засідання сторони не прибули. Позивач подала до суду заяву, в якій просила закрити підготовче засідання та справу розглядати без її участі (а.с. 45). Відповідач про причини неявки не повідомив, правом подачі відзиву на позов не скористався, з будь якими клопотаннями до суду не звертався. Представник третьої особи подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі (а.с. 58). Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація подала до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від 13 жовтня 2021 року за № 104-8626 (а.с. 59-60). 18 жовтня 2022 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 52, 62, 63). З огляду на викладене, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково, з наступних підстав. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2018 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.23). Неповнолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 18). Страждає на вроджену ваду серця (відкрита артеріальна протока) (а.с. 31-33). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого 6 січня 2021 року головним державним виконавцем (а.с. 29-30) та копії рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року (а.с. 19-22) судом встановлено, що відповідач рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утриманні дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3500 грн., щомісячно, починаючи з 1 вересня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, не виконує, в зв`язку з чим станом на 5 січня 2021 року має заборгованість у розмірі 131640 грн. З висновку органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації вих. № 104-8626 від 13 жовтня 2021 року (а.с. 59-60) вбачається, що дитина проживає з матір`ю, якою створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Батько дитини, [PERSON] , не звертався до служби у справах дітей та сім`ї Оболонської РДА м. Києва щодо усунення перешкоду спілкуванні з дитиною, пояснень та заперечень щодо позбавлення його батьківських прав не надав. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач неодноразово зверталася із заявами до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві щодо погроз відповідача фізичною розправою, за результатами розгляду яких про кримінальне правопорушення були внесені відомості до ЄРДР (а.с. 24). Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відносно дочки, позивач стверджує, що з листопада 2018 року відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо матеріального забезпечення їх спільної дитини та не приймає участі у її вихованні і житті. Останні зустрічі з батьком вплинули на психічний стан дитини. Наразі, судом встановлено, що відповідач жодним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, що є грубим порушенням вимог статті 150 СК України. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Відповідач тривалий період часу не спілкується з дочкою, відповідно позбавлення його батьківських прав не завдасть дитині ніякої моральної шкоди, оскільки зв`язок між ними вже давно втрачено. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо внесення зміни до прізвища дитини, змінивши його з « [INFO] » на « [INFO] » суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 145 СК Українипрізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом Згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 148 СК України у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Відповідно до п. 2.5 розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року за № 96/5 заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається одним із батьків неповнолітнього (малолітнього). Пунктом 2.13.11 розділу ІІ вказаних Правил встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення органу опіки та піклування, оформлене розпорядженням районної державної адміністрації чи рішенням виконавчого комітету про зміну прізвища малолітньої дитини відповідно до частини п`ятої статті 148 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні встановлено, що при державній реєстрації народження дитині за згодою батьків присвоєно прізвище батька « [INFO] ». Протягом року позивач не звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про виправлення (зміну) прізвища дитини в актовому записі про її народження у зв`язку з тим, що при державній реєстрації народження дитині присвоєно прізвище без урахування її побажань. Матеріали справи також не містять рішення органу опіки та піклування, оформлене розпорядженням районної державної адміністрації чи рішенням виконавчого комітету про доцільність зміни прізвища неповнолітній [PERSON] . Таким чином, оскільки судом не встановлено, що між сторонами є спір щодо зміни прізвища дитини, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 8800 гривень. Із матеріалів справи убачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, останньою надано копії: договору про надання юридичних послуг від 14 квітня 2021 року № Д-1117, укладеного між ТОВ «Київський центр правової допомоги» та [PERSON] (а.с. 35); акту надання юридичних послуг від 24 квітня 2021 року (правовий аналіз, заснований на матеріалах справи, проект позовної заяви до суду, проект звернення в органи опіки та піклування, проект клопотання без участі сторони, проект звернення до начальника відділу поліції) (а.с. 36); чеків від 14 квітня 2021 року № 317 про оплату гонорару у розмірі 5800 грн. та від 24 квітня 2021 року № 343 про оплату гонорару у розмірі 3000 грн. (а.с. 35 зв.). Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465 цс 18); від 19 лютого 2020 року у справі№ 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс 19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26 цс 21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94 цс 20). Враховуючи положення ст.ст. 137, 141 ЦПК України, відсутність заперечень відповідача, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 4400 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України на відповідача слід покласти обов`язок відшкодувати позивачу понесені витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial