Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

У грудні 2021 року представник [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» 26 січня 2018 року було укладено договір про надання фінансового кредиту №РВ01-00241, згідно якого [PERSON] отримала готівкою 5000 гривень кредитних коштів. Водночас, 21 червня 2019 року на підставі Договору про відступлення прав вимоги №21/03ВП Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» відступило свої права вимоги за вказаним вище кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРАЙМ АЛЬЯНС», яке у свою чергу відступило свої права вимоги за цим же договором на користь позивача [PERSON] на підставі аналогічного договору про відступлення права вимоги №03/07/19ВП від 03 липня 2019 року. Про усі вищевказані обставини відповідача було повідомлено належним чином шляхом надіслання на адресу останньої повідомлення про відступлення прав вимоги. Оскільки відповідач продовжує ухиляється від виконання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту, тому має заборгованість на загальну суму 16 552 гривні 07 копійок, яку позивач просить стягнути в судовому порядку зі стягненням понесених судових витрат у зв`язку із розглядом даної справи у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 908 гривень. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив на позовну заяву не надала. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 21 січня 2022 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив такий задовольнити, вказавши на аналогічні обставини, наведеним у позовній заяві на обґрунтування заявлених вимог. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, категорично заперечила факт отримання нею кредитних коштів від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС». При цьому остання зазначила, що з приводу отримання коштів дійсно зверталася до названої фінансової установи, якийсь договір підписувала, однак вважає, що такий є неукладеним, оскільки у подальшому в приміщенні фінансової установи вибило світло та їй повідомили, що зателефонують згодом, однак ніхто до неї не телефонував. Також відповідач зазначила, що жодного документу, який долучений до позовної заяви, вона не підписувала та номер її паспорта у договорі зазначено невірно, крім того зазначила, що вона є інвалідом, а тому кредити їй надані бути не можуть. З огляду на вказані обставини відповідач дії працівника фінансової установи вважає шахрайськими, у зв`язку з чим зверталась до поліції. Заслухавши представника позивача, відповідача, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке. Судом з матеріалів справи установлено, що 26 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту №РВ01-00241. За умовами договору Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» надало відповідачу кредитні кошти в сумі 5000 гривень, із визначенням плати позичальнику за користування такими кредитними коштами у розмірі 9,1 % за період від суми наданого кредиту. При цьому за змістом п. 1.4 Договору про надання фінансового кредиту нарахування проводиться за кожен день користування кредитом та включають в себе вартість послуг, пов`язаних із обслуговуванням кредиту, підлягають сплаті Позичальником Кредитодавцю в день повернення суми кредиту. При розрахунку процентів використовується фактична кількість днів користування кредитом в розрахунковому періоді (місяці), а кількість днів у році приймається як 365 днів (366 днів для високосного року). Кредитні кошти відповідно до п. 1.5 Договору про надання фінансового кредиту надавалися строком з 26 січня 2018 року по 22 березня 2019 року. Крім того, сторони відповідно до п. 2.2 Договору про надання фінансового кредиту обумовили, що кредитні кошти та проценти за користування кредитом, повертаються Позичальником у касу або на рахунок Кредитодавця в строки відповідно до «графіку внесків за кредитним договором» єдиним платежем, що становить суму не менше 491 гривня, яка включає в себе розмір отриманих кредитних коштів та процентів за відповідний період. При цьому, відповідно до пункту 2.4.2 сплата кредиту та процентів є обов`язком Позичальника, здійснюється ним самостійно, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, без окремої письмової чи усної вимоги Кредитодавця. Відповідач шляхом підписання вищезазначеного Договору погодилась в наступній черговості погашати свої грошові зобов`язань, які виникають за Договором та які зараховуються Кредитодавцем у наступному порядку: штраф, пеня, прострочені відсотки, прострочені відсотки, строкові відсотки, прострочений кредит, строковий кредит (п. 2.4.3 вищевказаного Договору). Даними видаткового касового ордеру від 26 січня 2018 року стверджується, що позивач на виконання умов укладеного сторонами Договору про надання фінансового кредиту №РВ01-00241 від 26 січня 2018 року видав відповідачу грошові кошти у сумі 5000 гривень. Також судом установлено, що 21 червня 2019 року на підставі Договору про відступлення права вимоги №21/03ВП Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» відступило свої права вимоги за вищевказаним кредитним договором на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРАЙМ АЛЬЯНС», яке, в свою чергу відступило свої права вимоги за вказаним договором на користь позивача - [PERSON] на підставі ідентичного Договору про відступлення права вимоги №03/07/19ВП від 03 липня 2019 року. При цьому, сторони погодили, що до Цесіонарія переходять всі права, які належать Цеденту за кредитними договорами (в тому числі право на донарахування штрафних санкцій на умовах передбачених кредитним договором). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. З метою настання небажаних ризиків Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» у відповідності до ч. 2 ст. 518 ЦК України поштовою кореспонденцією було направлено письмове повідомлено відповідачу про зміну кредитора у зобов`язанні. Отже, новим кредитором згідно вищезазначеного договору став [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем, [PERSON] має заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №21/03ВП в розмірі 16 552 гривні 07 копійок, з яких: 5000 гривень - строковий/прострочений кредит; 9730 гривень - строкові відсотки (сума місячних відсотків за період з 26 січня 2018 року по 22 березня 2019 року); 973 гривні 97 копійок - прострочені відсотки (згідно долученого розрахунку); 50 гривень - штраф; 798 гривень - інфляційні збитки (індекс інфляції, згідно долученого розрахунку). Представник позивач, вказуючи на ухилення відповідача від виконання своїх зобов`язань і непогашення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту, звернувся до суду з даним позовом за захистом порушеного права позивача. Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов`язання із приводу надання кредиту, які регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України). За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що передбачено ч. 1 ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Як зазначено у ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин виникнення зобов`язальних відносин між сторонами по справі, а також неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, суд вважає, що позивач наділений правом вимоги щодо повернення заборгованості, тому його порушене право підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. При цьому судом враховуються аргументи представника позивача, наведені ним в позові на підтвердження підстав для його задоволення та підтверджені у судовому засіданні, зокрема щодо порушення відповідачем умов договору та вимог чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів, які, на переконання суду, є належними, допустимими та достовірними в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Що стосується аргументів відповідача з приводу заперечення нею факту укладення договору про надання фінансового кредиту та отримання кредитних коштів, то судом такі відхиляються, так як на підтвердження вказаних аргументів відповідачем не надано належних, допустимих та достовірний доказів. Це ж стосується і заперечень відповідача щодо приналежності їй підписів, які наявні у договорі про надання фінансового кредиту, паспорті споживчого кредиту, заяві на видачу кредиту, заяві про надання згоди на передачу, зберігання, використання та поширення через Бюро кредитних історій інформації щодо себе, а також анкеті. При цьому суд зауважує, що на день розгляду справи в суді заборгованість відповідачем згідно Договору про надання фінансового кредиту не погашена, розмір такої заборгованості відповідачем не спростований та власних розрахунків з даного приводу нею не надано, а тому розрахунок позивача судом приймається, як достовірний. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 908 гривень судового збору, який був сплачений при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved