Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача - [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. На обґрунтування позову позивач вказує, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою сторони перебували з 05.09.1981 року, тобто більше 28 років, який у 2009 році згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2009 року було розірвано. Зазначає, що дана обставина підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 01.02.2010 року ВРАЦС по Ужгородському району УМУЮ в Закарпатській області. Зауважує, що на день звернення з позовом двоє спільних дітей, народжених у шлюбі, є повнолітніми. Стверджує, що на час розірвання шлюбу подружжю на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння - житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,12 га, на якій він розташований, по [ADDRESS] . Це майно було придбане сторонами у шлюбі за договором купівлі-продажу від 06.04.1995 року та оформлене на ім`я відповідачки [PERSON] . Вказує, що на час розгляду справи про розірвання шлюбу питання щодо спільного сумісного майна не вирішувалося, позаяк спору з цього приводу між ними не було - після розірвання шлюбу між ними була досягнута домовленість, що у спірному житловому будинку залишається проживати відповідачка. Після одруження спільного сина, у цьому ж будинку за взаємною згодою подружжя проживає і він зі своєю сім`єю. Звернення до суду з вказаним позовом [PERSON] мотивує виникненням спору внаслідок неналежного утримання спільного майна колишньою дружиною та можливістю його знищення. Стверджує, що останнім часом відповідач використовує це майно у спосіб, що є загрожує його збереженню: захаращуючи підвальні приміщення непотребом вона блокує доступ до них та до лічильників газу/води/електроенергії; у період тривалих дощів підвал підтоплюється ґрунтовими водами, що, у свою чергу, призводить до замокання стін будівлі в цілому, вологи у кімнатах, спричиняє неприємні запахи та слугує появі великої кількості комах. Наголошує, що намагаючись відновити належний стан будівлі відповідач перешкоджала у цьому, мотивуючи свої дії тим, що будинок належить їй та, відповідно, заперечуючи право колишнього чоловіка на частку власності на нього. З урахуванням наведеного, вважає, що перебіг строку позовної давності для вимог за цим позовом про захист майнових прав розпочався на початку літа 2020 року, коли відповідач вперше висловила свої міркування щодо відсутності у позивача права на частку у спірному нерухомому майні та відмовилася врегулювати це майнове питання у той чи інший із запропонованих ним позасудових способів. Наголошує, що іншого майна, яке в розумінні вимог СК України було б спільною сумісною власністю подружжя та підлягало поділу, у сторін немає. Посилаючись на статті 60-64, 68-72 Сімейного кодексу України, ст. 368 Цивільного кодексу України, постанову Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», позивач просить суд припинити право спільної сумісно власності на майно та визнати за ним, [PERSON] , право власності на ідеальну 1/2 частину домоволодіння - житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,12 га, на якій він розташований, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 55534, номер запису: 471, в книзі: 3, залишивши у власності відповідачки [PERSON] , іншу 1/2 частину цього ж майна. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.10.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні 23.03.2022 року представник позивача позов підтримала та просила суд його задовольнити. Відповідач та її представник позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні, оскільки пройшов стирок позовної давності для звернення до суду із цим позовом та із посилання на той факт, що заборгованість із сплати комунальних послуг утворилася внаслідок дій не відповідача, а третьої особи - їх спільного із позивачем сина та його сім`ї. За письмовими заявами, поданими до суду відповідач та її представник просили суд викликати для дачі пояснень позивача та їх спільного сина - [PERSON] , при цьому у цих заявах не було зазначено про жодні відомі їм обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. У судовому засіданні 23.03.2022 року судом було роз`яснено всім учасникам розгляду справи та безпосередньо відповідачу та його представнику про вимоги ст. 92 ЦПКУ країни та необхідність обґрунтування клопотання та уточнення статусу осіб, про виклик яких до суду йдеться. Відповідач та її представник не підтримали раніше подані заяви, пояснили, що на час розгляду справи відсутня необхідність викликати позивача та їх спільного сина задля допиту у якості свідків, тому зазначені клопотання не розглядалися судом. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання повного рішення суду було відкладено на строк не більш як п`ять днів, якою є 25.03.2022 року. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Ужгородським MB УМВС України в Закарпатській області 22.05.1996 року, 5 вересня 1981 року міським відділом ЗАГС Ужгород було зареєстровано шлюб з гр. [PERSON] , 1962 року народження, розірвання якого зареєстровано 01 лютого 2010 року за № 08 відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського районного управління юстиції (а.с. 5-6). Факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №08 від 01 лютого 2010 року підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському району Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 01.02.2010 року (а.с. 8). Судом встановлено, що будучи подружжям, сторонами у справі придбано недобудований будинок з приватизованою землею в [ADDRESS] , з процентом готовності 67 %, розташований на земельній ділянці площею 0,12 га. Укладений 06.04.1995 року між [PERSON] та [PERSON] договір, предметом якого було відчуження недобудованого будинку в [ADDRESS] з приватизованою земельною ділянкою, посвідчено державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Ердиш К.Ф. 06 квітня 1995 року, зареєстровано в реєстрі за №1-2030 із застереженням, що відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР цей договір підлягав реєстрації за місцезнаходженням будинку у Ужгородському районному державному підприємстві технічної інвентаризації після здачі будинку в експлуатацію, а відносно земельної ділянки - у виконкомі Тарновецької сільської Ради народних депутатів (а.с. 39-40). Водночас продавцеві [PERSON] недобудований будинок з приватизованою земельною ділянкою належав на підставі договору дарування, посвідченого Ужгородською районною державною нотаріальною конторою 27 травня 1994 року за р. №2984, а земельна ділянка - на підставі Державного акту на право приватної власності номер ЗК 012-8499, виданого на підставі рішення 15 сесії 21 скликання Тарновецької сільської Ради народних депутатів від 15 березня 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на землю за №54. Згідно з актом приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта індивідуального житлового будинку (госпбудівлі) від 01 жовтня 2002 року пред`явлений забудовником [PERSON] до прийняття індивідуальний житловий будинок, розміщений в [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,12 га, прийнято в експлуатацію (а.с. 29). Право власності на домоволодіння загальною площею 383,0 кв.м.; житловою площею 118,4 кв.м.; п`ять кімнат за адресою об`єкта: [ADDRESS] , підтверджується долученою до справи копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Сторожницькою сільською Радою 10.02.2003 року на підставі рішення виконавчого комітету Сторожницької сільської Ради від 10.10.2002 року №39 (а.с. 30). Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 19 лютого 2003 року Ужгородським районним державним підприємством технічної інвентаризації номер 60037, рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер: 55534, номер запису: 471, в книзі: 3) прийнято 19.02.2003 року (а.с. 31). З довідки, виданої Сторожницькою сільською радою від 20.08.2020 року за №758, вбачається, що у зв`язку з уточненням нумерацій житлових будинків та [ADDRESS] та згідно з записами погосподарської книги сільської ради [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку та земельної ділянки під житлове будівництво за адресою: [ADDRESS] (стара адреса [ADDRESS] ) (а.с. 9). З огляду на вищевикладені обставини суд констатує, що спірне майно набуте сторонами справи за час перебування у шлюбі, однак, титульним власником спільного майна є лише один співвласник - колишня дружина позивача [PERSON] , на ім`я якої у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку і житловий будинок, а право власності іншого співвласника майна як чоловіка - позивача [PERSON] не підтверджене документально та заперечується відповідачем. Відтак співвласник, право власності якого не підтверджене документально, має право в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки за відсутності згоди титульного власника добровільно вирішити спір, зокрема шляхом укладення договору про визначення часток в нотаріальному порядку, не є можливим. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені норми, в частині спору про майно, яке було придбано у 1995 році, повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, в тому числі норми Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 № 2006-VII, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-XII. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтею 16 згаданого закону регламентовано, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України (чинного на час придбання будинку 67% готовності з приватизованою землею, а також введення в експлуатацію спірного будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За положеннями статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Аналогічні норми містить і діючий на час вирішення спору в суді Сімейний кодекс України. Так, у відповідності до статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. До об`єктів такої власності належать будь-які речі, що придбані у шлюбі (за винятком виключених з цивільного обороту), крім речей індивідуального користування. Як передбачено статтями 63, 64 СК України, чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження таким майном, що здійснюють за взаємною згодою. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, розпорядження яким після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою (cт. 68 СК України), а при його поділі, частки дружини та чоловіка є рівними (cт. 69 та cт. 70 СК України). Виходячи зі змісту частини третьої статті 368 ЦК України та статті 60 СК України, спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, як подружжя, є майно, набуте ними за час шлюбу. Вважається, що об`єктом такої власності є кожна річ, набута в цей період, крім речей індивідуального користування. При цьому, дружина та чоловік мають право на його поділ, в разі якого частки кожного з них є рівними (cт. 69 та cт. 70 СК України). Аналогічні за своєю суттю положення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». У них йдеться про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам передусім слід встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається тільки те майно подружжя, яке наявне у нього на час розгляду справи. При поділі такого майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 cт. 65 СК). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, оскільки у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Вищенаведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні 23.03.2022 року відповідач [PERSON] під час надання пояснень, визнала факт, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, придбано та добудовано під час шлюбу, проте вважає, що воно не підлягає поділу, оскільки сплинув строк позовної давності, встановлений задля звернення до суду із таким позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПКУ країни обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З урахуванням викладеного суд вважає встановленим факт, що домоволодіння - житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою площею 0,12 га, на якій він розташований, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , - є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання відповідачем, а також з огляду на вище встановлені факти, які підтверджують тривале проживання подружжя у шлюбі - протягом 28 років, придбання та добудови майна під час перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено у ч. 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стаття 72 СК України передбачає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Як зазначено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 квітня 2017 р. у справі № 6-617цс17, у випадках передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 СК України мають застосовуватися правові приписи, закріплені в ч. 3 ст. 267 ЦК України. Тобто, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Позивач стверджує, що перебіг строку позовної давності для вимог за цим позовом про захист майнових прав розпочався на початку літа 2020 року, коли відповідач вперше висловила свої міркування щодо відсутності у позивача права на частку у спірному нерухомому майні та відмовилася врегулювати це майнове питання у той чи інший із запропонованих ним позасудових способів. Позивач звернувся до суду із цим позовом 23 вересня 2020 року. Відповідач, вважає, що строк позовної давності позивачем пропущений, оскільки після розірвання шлюбу - 12.11.2009 року позивач протягом трьох років не звернувся до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна, тому вважає, що позивач не має права на позов, а у неї - немає необхідності подавати заяву про застосування судом строків позовної давності. Усна або письмова заява про застосування строків позовної давності відповідачем або її представником до суду подана не була, незважаючи на той факт, що судом було роз`яснено необхідність подання такої заяви до ухвалення рішення судом першої інстанції та наслідки її неподання. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що з урахуванням тверджень позивача про те, що про наявність порушеного права він дізнався на початку літа 2020 року, та того факту, що ці твердження не були спростовані відповідачем, суд не вважає, що строк позовної давності був пропущений позивачем. Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги щодо припинення режиму спільної сумісної власності та поділ майна подружжя обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована, а позивач є співвласником будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, оскільки майно перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу. Слід також зазначити, що суд не приймає до уваги докази наявності заборгованості із сплати комунальних платежів за утримання спільного сумісного майна подружжя, оскільки відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно ч. 3 ст. 9 цього ж Закону дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відтак спір про індивідуальне або солідарне стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги підлягає вирішенню за позовними заявами надавачів послуг, які не є сторонами у цій справі та не були залучені до участі у цій справі у якості третіх осіб, пред`явленими до власника (власників) у межах окремої справи за окремими позовами. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved