Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Закарпатській області (філія ГСЦ МВС) за якою просить суд: визнати за ним право власності на автомобіль марки КАЗ-4540, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , 1990 року випуску. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 10 травня 1993 року кооператив "Закарпаття" виділив [PERSON] , члену кооперативу, автомобіль КАЗ-4540 (шасі [NUMBER] , двигун № [NUMBER] ), який належав кооперативу у відповідності з п. 42 Статуту кооперативу "Закарпаття". Дана обставина зафіксована у Протоколі загальних зборів членів кооперативу "Закарпаття" від 10 травня 1993 року за вихідним № 13. Даним протоколом також було ухвалено рішення про припинення діяльності кооперативу "Закарпаття". Також, з метою отримання копії Статуту кооперативу "Закарпаття" подано адвокатські запити до архівного відділу Ужгородської райдержадміністрації та Ужгородської міської ради. Однак, згідно відповіді № 07.10/133 від 06 травня 2021 року та відповіді № 163/22-17 від 11 травня 2021 року документи кооперативу "Закарпаття" відсутні (в тому числі статут) та на державне зберігання не надходили. З того часу, 1993 року, [PERSON] вважає себе власником вказаного автомобіля, безперервно відкрито користується вказаним автомобілем, здійснює його обслуговування та ремонт. На підтвердження вказаного позивач надав Акт про безперервне та відкрите володіння автомобілем від 31 травня 2021 року, де [PERSON] та [PERSON] своїми підписами підтвердили факт безперервного та відкритого користування починаючи з 1993 року і по сьогодні [PERSON] автомобілем КАЗ-4540, державний номерний знак [NUMBER] . В подальшому автомобіль вийшов з ладу і в [PERSON] не було можливості зареєструвати транспортний засіб у передбаченому законом порядку. Згідно Технічного паспорту [NUMBER] власником автомобіля КАЗ-4540, державний номерний знак [NUMBER] , вказано кооператив "Закарпаття" з 02 серпня 1991 року за адресою м. Ужгород, вул. Перемоги, 95/1 (станом на сьогодні вулицю Перемоги перейменовано на вулицю Капушанську згідно рішення Ужгородської міської ради № 1401 від 18.01.2019). З метою реєстрації права власності було подано відповідний адвокатський запит з проханням повідомити про можливість реєстрації за [PERSON] транспортного засобу - вантажного автомобілю КАЗ-4540, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , 1990 року випуску, згідно технічного паспорту серії [NUMBER] . У відповідь територіальним сервісним центром МВС № 2141 (далі - ТСЦ МВС №2141) листом № 31/7/1 -14а/з від 20 жовтня 2020 року надано лист, де процитовано які документи є підставою для реєстрації права власності на автомобіль згідно Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388. Як вбачається з даного діючого переліку, протокол кооперативу "Закарпаття " про виділення автомобіля при припиненні юридичної особи не являється підставою для реєстрації транспортного засобу за особою, в зв`язку з чим позивачу фактично відмовлено у реєстрації автомобіля. Разом з тим, враховуючи Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений поставо Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, згідно якого протокол юридичної особи про виділ майна не являється правовою підставою для реєстрації права власності на автомобіль, у позивача відсутня підстава (титул) для набуття права власності. Таким чином, позивач вважає, що існують всі необхідні умови для визнання за ним права власності на автомобіль. В судовому засіданні 05.04.2022 року представник позивача позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, оскільки він поданий до суду через 30 років з дня виникнення такого права, а поданий позивачем протокол загальних зборів не є право встановлювальним документом та не підтверджує право власності на автомобіль. Просив суд відмовити повністю у задоволенні позовної заяви позивача. Заслухавши представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 10 травня 1993 року за № 13 був складений протокол Загальних зборів членів кооперативу «Закарпаття», згідно якого були прийняті наступні рішення: 1.У зв`язку з неможливістю здійснення діяльності кооперативу на принципах самоокупності і самофінансування (ліквідувати) припинити діяльність кооперативу «Закарпаття». 2.Для ліквідації кооперативу створити ліквідаційну комісію в складі: [PERSON]., Світличний П.П. 3.Автомобіль КАЗ-4540 (шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] ), який належить кооперативу, у відповідності з п. 42 Статуту кооперативу «Закарпаття» виділити члену кооперативу «Закарпаття» [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.ст. 79 - 81 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд оцінює критично та не приймає до уваги протокол загальних зборів членів кооперативу «Закарпаття» від 10.05.1993 року № 13, оскільки оригінал зазначеного доказу суду наданий не був, і про його наявність у позивача, всупереч вимогам п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві зазначено не було. При цьому, печатка на протоколі змазана і не надає суду можливості навіть встановити повне найменування та ідентифікаційний код цієї юридичної особи, з метою її належної ідентифікації. Більш того, згідно довідки Архівного відділу Ужгородської міської ради від 11.05.2021 року № 163/22-17 документальні матеріали при ліквідації кооперативу «Закарпаття» в 1993 році на державне зберігання не надходили. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 26.05.1988 року № 8998-11, який дія на час складання протоколу від 10.05.1993 року № 13 в інтересах здійснення завдань, визначених цим Законом, кооператив має право приймати будь-які рішення, якщо це не суперечить чинному законодавству і статутові кооперативу. Кооператив є юридичною особою, користується правами і виконує обов`язки, пов`язані з його діяльністю, і має самостійний баланс. Згідно ч. 3 ст. 11 цього ж Закону кооператив вважається створеним з моменту його державної реєстрації. Кооператив реєструється виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за місцезнаходженням кооперативу на підставі висновку депутатської комісії відповідної Ради народних депутатів. Для державної реєстрації у виконавчий комітет відповідної Ради народних депутатів кооператив подає статут та інші документи, перелік яких встановлюється Радами Міністрів союзних і автономних республік. Частини 1, 3 статті 15 цього ж Закону встановлюють, що реорганізація (злиття, приєднання, розділення, виділення, перетворення) і припинення діяльності (ліквідація) кооперативу провадяться за рішенням його загальних зборів. При ліквідації кооперативу майно, яке лишилося після розрахунків з бюджетом, банками та іншими кредиторами, розподіляється між членами кооперативу Суду не доведено належними та допустимими доказами той факт, що кооператив «Закарпаття» був юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, мав статут та мав право приймати рішення, оформлені протоколом та вирішувати долю майна цього підприємства. Суд також констатує відсутність правовстановлювального документу на транспортний засіб - свідоцтва про транспортного засобу за кооперативом «Закарпаття». Вищезазначені факти у їх сукупності та взаємозв`язку свідчать про відсутність у цієї юридичної особи правових підстав розпоряджатися транспортним засобом. З огляду на викладене у позивача відсутні будь - які належні та допустимі докази на підтвердження набуття ним на законних підставах транспортного засобу. Правовідносини з державної реєстрації автомобіля регулюються Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі за текстом - Порядок). Відповідно до п. 1 Порядку Цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень (п. 2 Порядку). Державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. (п. 3 Порядку). Згідно п. 8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух"). Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між покупцем та суб`єктом господарювання, який є власником зареєстрованого за ним транспортного засобу і здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, підписаний уповноваженою особою такого суб`єкта господарювання та скріплений печаткою (у разі наявності); укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу та договір купівлі-продажу предмета лізингу; акт про проведений електронний аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем. рішення про безоплатну передачу конфіскованого майна, винесене комісією, утвореною відповідно до пункту 11 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. № 985 (Офіційний вісник України, 2002 р., № 29, ст. 1371); акт про придбання майна на аукціоні з продажу майна боржників у справах про банкрутство (неплатоспроможність); договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений за результатами прилюдних торгів (аукціону) або електронних торгів, за яким продавцем виступає Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, або акт про реалізацію активів на електронних торгах, виданий Національним агентством з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів; акт про придбання товару на електронному аукціоні, виданий митним органом у разі продажу транспортних засобів у випадках, передбачених статтею 243 Митного кодексу України; договір купівлі-продажу, оформлений в електронному вигляді через електронний кабінет водія або Єдиний державний вебпортал електронних послуг. Вищезазначений перелік є вичерпним та не передбачає такого документу, як протокол загальних зборів членів кооперативу, тому за листом від 20.10.2020 року № 31/7/1-14а/з про це і було повідомлено представника позивача Територіальним сервісним центром МВС № 2141 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області Головного сервісного центру МВС. Згідно п. 33 Порядку перереєстрація транспортних засобів проводиться в разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або непридатного для користування, зміни їх власників, місця реєстрації або найменування власників - юридичних осіб (крім зміни найменування юридичної особи у зв`язку із зміною типу акціонерного товариства або у зв`язку з перетворенням акціонерного товариства в інше господарське товариство), місця проживання або прізвища, власного імені, по батькові (за наявності) фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі заміни номерних знаків, отримання чи перезакріплення індивідуальних номерних знаків, зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Під час перереєстрації транспортних засобів, що належать юридичним особам недержавної форми власності, крім документів, визначених цим Порядком, додаються копії відповідних рішень власників, засвідчених у встановленому порядку, або документи про перехід права власності. Згідно абз. 2, 4 п. 34 Порядку перереєстрація транспортних засобів, що у зв`язку з ліквідацією юридичних осіб передаються іншим юридичним або фізичним особам, проводиться на підставі свідоцтва про реєстрацію та засвідчених в установленому порядку копій прийнятих власниками або судом рішень про ліквідацію. Транспортні засоби, що є внесками учасників до статутного фонду господарських товариств, які повертаються учасникові у зв`язку з його виходом із товариства, перереєстровуються на підставі свідоцтва про реєстрацію та засвідчених в установленому порядку копій рішень товариства про повернення таких транспортних засобів зазначеним учасникам. Відповідно до п. 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). У разі припинення або скасування воєнного стану на всій території України або в окремих її місцевостях власники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом дев`яноста днів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Слід зазначити, що протягом тридцяти років і до цього часу вищезазначена процедура не була виконана позивачем, не був знятий з реєстрації або перереєстрований на нового власника спірний транспортний засіб у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС або через центр надання адміністративних послуг, утворений відповідно до Закону України "Про адміністративні послуги" та не отриманий технічний паспорт на нього на ім`я позивача. Будь - які докази поважності причин невиконання вищезазначених вимог - хвороба, відрядження або інші поважні причини, суду не надані, відтак у суду відсутні підстави для визнання права власності позивача на вищезазначений транспортний засіб, а відтак і для задоволення позову у цій справі. Слід також зазначити, що стаття 344 ЦК України дійсно визначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивач надав суду акт про безперервне та відкрите володіння автомобілем від 31.05.2021 року, згідно якого [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт безперервного та відкритого користування починаючи з 1993 року і по день його складення [PERSON] , автомобілем КАЗ-4540, державний номерний знак [NUMBER] (шасі [NUMBER] , двигун № [NUMBER] ), 1990 року випуску, технічний паспорт [NUMBER] . Суду також надана копія технічного паспорту [NUMBER] авто - машини ПУЖКХ с. Великий Березний, номерний знак [NUMBER] , останнім володільцем якого є кооператив «Закарпаття». Як зазначено у пунктах 43 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 р. у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У даному випадку позивач не довів суду належними та допустимими доказами, чи взагалі зареєстрований цей транспортний засіб у встановленому законом порядку та добросовісність заволодіння майном у розумінні ст. 344 ЦПК України, відтак відсутні правові підстави визнавати право власності на транспортний засіб за набувальною давністю, що також є підставою для відмови у позові. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. слід стягнути з позивача на користь Державного бюджету України, оскільки за ухвалою від 19.10.2021 року судом було відстрочено його сплату до ухвалення судового рішення у цій справі.

Outcome: dismissed