Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Рівненського державного гуманітарного університету № 284-04-01 від 8 листопада 2021 року «Про відсторонення працівників РДГУ від роботи» щодо відсторонення старшого викладача кафедри естрадної музики інституту мистецтв Рівненського державного гуманітарного університету [PERSON] , зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй належну заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за основним місцем роботи та за сумісництвом, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що працює на посаді старшого викладача кафедри естрадної музики інституту мистецтв Рівненського державного гуманітарного університету. 1 листопада 2021 року відповідачем надано для ознайомлення наказ № 203-01-01 від 1 листопада 2021 року «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 8 листопада 2021 року", яким доведено до відома інформацію про обов`язковість вакцинації та зобов`язання надати керівництву докази проведення вакцинації в строк до 8 листопада 2021 року. Як вакцинація проти COVID-19, так і надання інформації щодо факту вакцинації чи невакцинації є виключно її правом, а не обов`язком. Зверталася із заявами та скаргами за захистом своїх порушуваних прав як до керівника, так і в інші інстанції. Внаслідок її позиції 8 листопада 2021 року відповідач відсторонив її, серед інших працівників, від роботи на підставі наказу Рівненського державного гуманітарного університету № 284-04-01 від 8 листопада 2021 року. Вважає наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Підставами для скасування наказу є невідповідність його законодавству України та порушення порядку і способу видання. Станом на 8 листопада 2021 року ректор професор Постоловський Р.М. був тимчасово непрацездатним та перебував на лікарняному. Документи, підписані ним у період тимчасової непрацездатності, не мають легітимної сили, оскільки підписані не уповноваженою особою. Відповідачем допущено порушення ст.22 КЗпП України, якою встановлено гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. При укладенні з нею трудового договору роботодавцем та/чи законом не було встановлено вимоги щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19. В трудовому договорі, наказі про прийом на роботу, посадовій інструкції відсутні вимоги щодо вакцинації проти COVID-19. У випадку, коли відповідач вважає таку умову обов`язковою для продовження виконання нею трудових обов`язків, що є зміною істотних умов праці, він мав би вчинити це у спосіб, передбачений ст.32 КЗпП України. Оспорюваний наказ також є порушенням засад трудового законодавства щодо дистанційної роботи. Відсторонюючи її повністю від роботи відповідач не врахував, що відповідно до посадової інструкції та п.9.8.4 статуту робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної та виховної роботи. Після відсторонення вона продовжувала виконувати частину своїх трудових функцій і мала та має можливість працювати в дистанційному режимі, як це й було встановлено для неї до видання наказу про відсторонення. Наказ від 4 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» видано з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Виконання нею роботи дистанційно, у передбачений ст.60-2 КЗпП України спосіб, вже виконувало функцію запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Оспорюваним наказом відповідач фактично позбавив її роботи, оскільки вона і надалі не має наміру виконувати незаконні вимоги. Дії відповідача є порушенням ст.19, 24 Конституції України, п.5.4 статуту Рівненського державного гуманітарного університету та ст.22 КЗпП України. Відповідач порушив гарантоване право та законний інтерес її на працю, що включає можливість заробляти собі на життя. Оспорюваний наказ не містить чіткої і зрозумілої інформації щодо розміру оплати періоду, на який її відсторонено. Перелік хвороб, встановлений ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», є вичерпним і серед нього відсутня корона вірусна хвороба COVID-19, що спричинена SARS-CoV-2. Жодна вакцина в світі від корона вірусної хвороби не завершила повний цикл клінічних випробувань, тому її застосування має бути виключно добровільним, а примус до її застосування є нічим іншим, ніж проведенням незаконного медичного експерименту на людях. Примушування до участі у медичному експерименті є аморальним та неправомірним. Порядок відсторонення працівників визначається ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» у разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби працівники до роботи не допускаються. Відповідне подання відповідач не отримував, оскільки його не існує, а отже, не мав підстав для того, щоб без подання Держсанепідемслужби відсторонити її від роботи. Обмеження прав і свобод людини і працівника через відсутність щеплення від корона вірусної хвороби є явною забороненою чинним законодавством України дискримінацією. Частина друга статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» є такими, що суперечать і не відповідають ст.24 Конституції України. Станом на момент подачі позову, а також затвердження карантину постановою № 211 від 11 березня 2020 року Кабміном в Україні воєнного чи надзвичайного стану не запроваджено, тому обмеження прав і свобод людини та громадянина України урядом не допускається і, як наслідок, встановлені поточні обмежувальні протиепідемічні заходи протиправні та неконституційні. Ухвалою від 2 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяв. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунула. Ухвалою від 9 грудня 2021 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. 26 січня 2022 року суд отримав відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Заперечення проти позовних вимог мотивує тим, що передумовою для винесення оскаржуваного наказу стали вимоги ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.416 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, що спричинена SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 4 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». 1 листопада 2021 року було видано наказ по РДГУ № 203-01-01 «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 8 листопада 2021 року» та 8 листопада 2021 року видано наказ № 284-04-01 «Про відсторонення працівників РДГУ від роботи». Накази було належним чином доведено до відома працівників університету та, зокрема позивача. У зв`язку з принциповою позицією позивача як з приводу негативного ставлення до проведення щеплення проти хвороби COVID-19, так і надання інформації закладу щодо наявності такого щеплення 8 листопада 2021 року позивач була відсторонена від роботи. Згідно табеля обліку робочого часу 8 листопада 2021 року ректор РДГУ перебував на роботі, а тому мав увесь обсяг повноважень для видачі наказу. Відповідно до ст.46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Міністерство охорони здоров`я України мало всі підстави запровадити обов`язкову вакцинацію проти нових інфекційних хвороб. Посадовою інструкцією старшого викладача кафедри естрадної музики інституту мистецтв РДГУ, з якою позивач була ознайомлена під особистий підпис, передбачено відповідальність за збереження і здоров`я здобувачів освіти під час освітнього процесу. Посадовою інструкцією також констатовано, що викладач персонально відповідає за порушення законодавства України. Обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 задля попередження його поширення серед населення є виправданою та такою, що не порушує ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вимога про надання сертифікату про профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про абсолютне протипоказання до такої вакцинації не є втручанням у приватне життя позивача, не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Інформація про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві не мітиться, а тому такий сертифікат не є медичною таємницею. У відповіді на відзив від 26 січня 2022 року позивач зазначає, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень і цим законом щеплення від COVID-19 не встановлено як обов`язкова процедура. Нині законом не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплень від COVID-19. Відповідно до ст.23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відсторонення виплачується допомога у зв`язку з втратою працездатності, однак перед тим повинні бути вжиті заходи щодо переведення працівника на роботу, не пов`язану з ризиком поширення інфекційних хвороб, тобто на дистанційну роботу. Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24 грудня 2020 року № 3018, встановлено, що вакцинація від корона вірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Державою має бути наданий вибір кожному - вакцинуватися, проходити регулярне тестування на відсутність хвороби або працювати дистанційно. В частині обов`язкових щеплень, передбачених ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», вона не відмовлялася, однак відмовилася лише у прийнятті участі у медичному експерименті неперевіреної часом вакцини від COVID-19, яка до ст.12 не внесена і яка не є належним чином сертифікованою. Відмова працівника від вакцинації не може вважатися порушенням трудової дисципліни. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що має можливість працювати дистанційно і зверталася до роботодавця з проханням перевести її на дистанційну роботу, тим більше, що до відсторонення така форма роботи в університеті вже застосовувалася. Будучи відстороненою від роботи, виконувала дистанційно методичну роботу, однак оплати за цю роботу не отримувала. Проходити медичне обстеження з метою з`ясування чи вона є носієм вірусу їй не пропонували. Представник позивача додатково пояснила, що позивача відсторонено у зв`язку з ризиком ощирення інфекційної хвороби, а тому підлягає застосуванню ст.23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Просять позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що впровадження дистанційної форми роботи є правом, а не обов`язком роботодавця. Враховуючи специфіку роботи викладача вокалу, дистанційна форма роботи шкодить якості навчального процесу. Відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» роботодавець зобов`язаний відсторонити працівника, який відмовляється від профілактичних щеплень, незалежно від форми чи режиму роботи. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] з 1 вересня 2021 року прийнята на посаду старшого викладача кафедри естрадної музики Рівненського державного гуманітарного університету за строковим трудовим договором терміном на 5 років, що підтверджується витягом з наказу № 161-04-01 від 30 червня 2021 року та копією трудової книжки серії [NUMBER] . Позивач ознайомлена з посадовою інструкцією старшого викладача кафедри естрадної музики, затвердженою 12 лютого 2019 року ректором Рівненського державного гуманітарного університету. На виконання наказу Рівненського державного гуманітарного університету № 203-01-01 від 1 листопада 2021 року «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 08.11.2021 р.» позивачу 1 листопада 2021 року вручено повідомлення про обов`язковість вакцинації проти COVID-19 та відсторонення від роботи з 08.11.2021 р., яким роз`яснено необхідність до 5 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Одночасно роз`яснено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі ненадання одного із зазначених документів. 2 листопада 2021 року позивач звернулася до голови профспілкового комітету Рівненського державного гуманітарного університету із заявою про захист її прав, порушених наказом по РДГУ № 203-01-01 від 1 листопада 2021 року. Наказом Рівненського державного гуманітарного університету № 284-04-01 від 8 листопада 2021 року відсторонено від роботи з 8 листопада 2021 року працівників РДГУ, зокрема старшого викладача кафедри естрадної музики [PERSON] , до моменту усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи. Підставою відсторонення працівників, в тому числі позивача, від роботи в оспорюваному наказі зазначений наказ по РДГУ від 1 листопада 2021 року «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 08.11.2021 р.» та міститься нормативне посилання на ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-Ш, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 4 жовтня 2021 року № 2153, п.41-6 постанови КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, Перелік медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595. Твердження позивача щодо підписання вказаного наказу неуповноваженою особою спростовується табелем обліку використання робочого часу за листопад 2021 року, відповідного до якого ректор Рівненського державного гуманітарного університету Постоловський Р.М. 8 листопада 2021 року не був тимчасово непрацездатним та перебував на робочому місці. Відповідно до п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 9 грудня 2020 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Вказана постанова є чинною та неконституційною не визнана. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язковими є профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 4 жовтня 2021 року, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 7 жовтня 2021 року за № 1306/36928. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язаннями України в сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Реєстрація наказу МОЗ № 2153 від 4 жовтня 2021 року Міністерством юстиції України свідчить про відповідність цього наказу Конвенціі? про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст.8 Конвенціі? «Право на повагу до приватного і сімеи?ного життя», а також практиці Європеи?ського суду з прав людини, а тому підстав для сумнівів у його законності суд не вбачає. Відповідно до п.3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 4 жовтня 2021 року, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. За приписами ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин, тобто тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце, а тому відсторонення від роботи не можна ототожнювати зі звільненням з роботи. За загальним правилом відсторонення від роботи працівника здійснюється роботодавцем з власної ініціативи з підстав, передбачених законодавством. До передбачених законодавством випадків відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Разом з тим, відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом. Згідно з ч.1, 2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності встановлений Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України № 66 від 14 квітня 1995 року. Згідно п.1.2 вказаної інструкції відстороненню від роботи або іншої діяльності підлягають, зокрема особи, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень. Відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, осіб, які були в контакті з такими хворими, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, здійснюється за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (п.2.1 Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності). Відповідно до п.2.2 Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. За положеннями п.2.3, 2.5, 3.1 Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Подання складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснюється роботодавцем шляхом видання наказу (надання усного розпорядження з подальшим виданням наказу) та вжиття заходів по контролю за його виконанням. Доказів наявності у відповідача належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної службу матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку про недотримання відповідачем порядку відсторонення позивача від роботи. Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути спів мірними з нею. Зі змісту оспорюваного наказу про відсторонення позивача від роботи вбачається, що відповідач видав його з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Профілактична вакцинація вважається найефективнішим способом захисту від інфекційних захворювань та попередження розповсюдження інфекційних хвороб, в тому числі гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Разом з тим, враховуючи шляхи передачі вірусу SARS-CoV-2 (збудник COVID-19) від людини до людини, уникнути поширення інфекції можна за допомогою і інших запобіжних заходів, зокрема запровадження дистанційної роботи або регулярного тестування на відсутність хвороби. Відповідно до наказу Рівненського державного гуманітарного університету № 47-01-01 від 22 березня 2021 року у зв`язку із зростанням показників захворюваності, викликаної коронавірусом COVID-19, освітній процес в період з 23 березня 2021 року для здобувачів вищої освіти денної та заочної форми навчання організовано у формі дистанційного навчання з використанням електронної пошти, форумів, соціальних мереж, електронних навчальних курсів та інших інформаційних ресурсів, інтернет-технологій. Така ж форма освітнього процесу передбачена і наказом № 211-01-01 від 15 листопада 2021 року. Можливість дистанційної роботи та порядок її запровадження передбачені ст.60-2 КЗпП України. 12 листопада 2021 року позивач звернулася до відповідача із заявою про переведення на дистанційну роботу, в задоволенні якої їй було відмовлено. Враховуючи, що позивач була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати, чим фактично обмежено її право на достатній рівень життя, застосований відповідачем безальтернативний запобіжний захід видається неспівмірним з метою його застосування з огляду на наявну можливість позивача виконувати роботу в дистанційній формі, а тому оспорюваний наказ не можна вважати правомірним. Інші доводи позивача суд до уваги не приймає. Стаття 22 КЗпП України, на яку посилається позивач, визначає гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. Порядок зміни істотних умов праці регулює ст.32 КЗпП України. Однак, відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відмовою або ухиленням від профілактичних щеплень не є зміною трудового договору, не викликано змінами в організації виробництва і праці, а обумовлено нормами санітарного законодавства, а тому зазначені норми застосуванню до спірних правовідносин не підлягають. Необгрунтованими є і посилання позивача на ст.23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки доказів, що позивач є бактеріоносієм, суду не надано. Твердження позивача щодо примушування її до участі у медичному експерименті шляхом щеплення експериментальними вакцинами, які не пройшли належних клінічних випробувань, є безпідставними. Вакцини, які доступні в Україні та пройшли державну реєстрацію, схвалені Всесвітньою організацією охорони здоров`я, розроблені з дотриманням стандартів щодо безпеки та ефективності, заснованих на принципах доказової медицини. Беручи до уваги, що відповідачем не дотримано порядку відсторонення позивача від роботи та такий запобіжний захід не є співмірним з метою його застосування за наявних конкретних обставин у справі, позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу Рівненського державного гуманітарного університету № 284-04-01 від 8 листопада 2021 року в частині відсторонення позивача від роботи підлягає задоволенню. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання матеріальної компенсації працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. З метою ефективного захисту порушених прав позивача суд вважає за можливе застосувати до спірних відносин ч.2 ст.235 КЗпП України та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, обраховану відповідно до Поряду обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 908 грн. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч.2 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги № 34-11-3/21 від 23 листопада 2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Коноваловою А.В., акт від 29 листопада 2021 року приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг за договором № 34-11-3/21 від 23 листопада 2021 року, згідно з яким вартість робіт складає 1500 грн, та дублікат квитанції № 0.0.2424208125.1 від 19 січня 2022 року про оплату за договором про надання правової допомоги № 34-11-3/21 від 23 листопада 2021 року. За наявності належних доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги, відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Розмір сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, ґрунтується на положеннях договору про надання правничої допомоги, в якому визначається перелік послуг, які можуть бути надані в межах супроводу судової справи. Не зазначені у договору послуги не підлягають відшкодуванню, навіть за умови, що такі послуги були фактично надані та зазначені в акті прийому-передачі. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката, необхідно виходити зі встановленого у договорі розміру та порядку обчислення таких витрат. Позивач не надала суду договору про надання правової допомоги, укладеного з адвокатом Зражевською Я.О., та будь-якого розрахунку на підтвердження обсягу виконаної адвокатом роботи, а тому у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 500 грн, сплачених як аванс за правову допомогу за квитанцією № 0.0.2425083874.1 від 19 січня 2022 року, належить відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: approved