Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

У травні 2020р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серія та номер: 6-15,укладений 09.01.2020р. між [PERSON] та [PERSON] посвідчений 09.01.2020 нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу, м.Київ, Мотицьким І.Л., номер запису про право власності 34983444; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 50593252 від 09.01.2020р. 15:20:50 нотаріуса Першої київсько державної нотаріальної контори КМНО, м.Київ Мотицького І.Л. щодо реєстрації права власності [PERSON] на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29.03.2013 у справі №759/2224/13-ц стягнуто з [PERSON] (далі - Відповідачі) на користь [PERSON] (у подальшому прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] ) (далі - Позивач) аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , починаючи з 11.02.2013 і до повноліття дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 21.08.2019 Державним виконавцем Гуріною Д.І. здійснено розрахунок заборгованості, відповідно до якого заборгованість відповідача по сплаті аліментів, станом на 01.08.2019 (за період з 11.02.2013 по липень 2019 року включно) становила 175 324,01 грн (довідка - розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 21.08.2019 №5975761/14). На початку березня 2020 року на адресу позивача надійшли постанови Державного виконавця Гуріної Д.І. від 03.03.2020 про внесення відомостей про боржника ( [PERSON] ) до Єдиного реєстру боржників, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користуванння зброєю та про арешт майна боржника. Через кілька днів після отримання вказаних постанов, позивач особисто звернулася до Державного виконавця Гуріної Д.І. з проханням перевірити за відповідними реєстрами актуальність інформації щодо належності [PERSON] ј частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки, з огляду на розмір заборгованості зі сплати аліментів, а також відсутність у нього іншого майна, єдиним реальним способом примусового виконання рішення суду могло у даній ситуації бути звернення стягнення на вказану частку нерухомого майна відповідача. За результатами проведення такої перевірки, державним виконавцем Гуріною Д.І. було повідомлено, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.01.2020 нотаріусом Мотицьким ІЛ. на підставі договору дарування частки квартири, серія та номер: 6-15, виданий 09.01.2020, видавник: Перша київська державна нотаріальна контора, право приватної власності на належну до цього [PERSON] ј частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , який являється батьком [PERSON] . Номер запису про право власності: 34983444. Тобто [PERSON] , якому було достовірно відомо про наявність значної заборгованості зі сплати аліментів, яка станом на 21.08.2019 становила 175 324,01 грн, а також про розгляд Святошинським районним судом міста Києва цивільної справи про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. У період розгляду вказаної справи та до вирішення її по суті, здійснив дії до відчуженню належного йому нерухомого майна своєму близькому родичеві. [PERSON] не міг не усвідомлювати, що, за відсутності у нього іншого, окрім ј частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , майна (коштів на рахунках у банках та інших фінансових установах, інших цінностей, рухомого та нерухомого майна), єдиним можливим способом забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, заборгованість зі сплати яких на час укладення між відповідачами Договору дарування перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, а також рішення суду про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, могли бути дії державного виконавця щодо накладення арешту на вказане нерухоме майно та його примусову реалізацію. Враховуючи зазначені вище обставини, є абсолютно очевидним, що умисел відповідачів під час укладення договору дарування був направлений не на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а на фіктивний перехід права власності на спірну частку квартири від боржника [PERSON] до його батька [PERSON] , виключно з метою убезпечення цього майна від звернення стягнення на нього в майбутньому в процесі примусового виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів (заборгованості зі сплати аліментів та пені за прострочення їх сплати). Вчинений відповідачами правочин є фіктивним, оскільки його правова мета є іншою, ніж та, що передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі). Здійснення [PERSON] дій щодо відчуження належного йому нерухомого майна призвело до порушення її прав та прав неповнолітньої доньки, оскільки фактично унеможливило примусове виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29.03.2013 р. Просить позов задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2020року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою від 17.05.2021р.залучено до участі у справі [PERSON] як співвідповідача та правонаступника [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07.10.2021 р. закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у його задоволенні. Надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що у 2015році [PERSON] виїхав за межі України на постійне місце проживання до [PERSON] де і мешкає станом на сьогоднішній день. У даній країні у нього укладено інший офіційно зареєстрований шлюб від якого він має доньку [PERSON] , [INFO] . У 2017році на сімейній нараді було прийнято рішення про продаж належної членам сім`ї квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (колишня назва [PERSON] ), яка перебувала у їхній спільній частковій власності. Тривалий термін часу покупкою їхньої квартири ніхто не цікавився. Тому, наприкінці 2019року було прийнято остаточне рішення щодо вчинення договору дарування належних [PERSON] та його брату часток квартири на користь свого батька, оскільки умови ринку та цінова пропозиція на ринку нерухомості значно знизилась, а також час переїзду батьків до Чорногорії відкладався на невизначений строк у зв`язку із закриттям кордонів багатьох країн внаслідок пандемії короновірусу. Для укладення договору дарування належної йому частки квартири, [PERSON] оформив належним чином посвідчену довіреність якою уповноважив свою матір - [PERSON] здійснити дарування належної йому частки квартири на користь свого батька. Крім того, свою частку квартири на користь батька подарував рідний брат відповідача [PERSON] . Таким чином, 09.01. 2020р. державним нотаріусом було на законних підставах посвідчено оспорюваний позивачкою договір дарування. Стосовно обставин заборгованості відповідача по аліментам, слід зазначити наступне: [PERSON] знав та знає про наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів на дитину, проте не погоджується з сумою такої заборгованості та застосованих до нього штрафних санкцій у вигляді суми пені за прострочення по сплаті аліментів. Проте, факт наявності заборгованості по аліментам ніяким чином не впливає на законність укладення [PERSON] договору дарування частки належної йому квартири на користь свого батька і тим більше не був фіктивним. Матеріали виконавчого провадження відкритого щодо стягнення з [PERSON] аліментів не містять та не містили на момент укладення договору дарування будь-яких застережень щодо арешту або заборони відчуження належного [PERSON] майна, при цьому сам він особисто не цікавився даним фактом, оскільки проживав на території іншої країни та доручив займатись його справами професійному адвокату. Крім того, звертає увагу суду, що позовні вимоги позивачки стосуються визнання недійсним договору дарування 1\\4 частини квартири належної [PERSON] , проте як сам договір вчинений від двох осіб, а саме [PERSON] , який також подарував своєму батькові належну йому ј частина квартири. Однак, позивачк не вважає за належне та не ставить перед судом позовну вимогу щодо визнання недійсним договору дарування квартири в частині дарунку належної частки квартири вчиненої від [PERSON] -брата відповідача, тобто не вважає, що в цій частині договір є фіктивним , тобто визнає його законним. Суд, вислухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 29.03.2013р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , починаючи з 11.02.2013р. і до повноліття дитини у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку/а.с.18-19/. На підставі вищевказаного рішення було видано виконавчий лист/а.с.20/. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 17.12.2019р. скасовано довідку перерахунок заборгованості по аліментах боржника - [PERSON] , складену 11.10.2019р. Головним державним виконавцем Святошинського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гуріною Д.І./а.с.34-37/. Судом встановлено, що позивач має заборгованість по аліментах. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1998р. квартира за адресою: [ADDRESS] належить по ј - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.82/. Відповідно до договору дарування частки квартири 09.01.2020р. посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л. [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в особі представника [PERSON] передали безоплатно у власність своєму батьку [PERSON] по ј частині квартири [ADDRESS] , а він у свою чергу прийняв в дар належні дарувальникам на праві власності, в рівних частках кожному Ѕ частку квартири /а.с.233/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть/а.с.224/ Після його смерті відкрилася спадщина. 15.08.2020р. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася його дружина [PERSON] /а.с.213/. [PERSON] та [PERSON] подали до Першої київської державної нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини за законом, що залишилась після смерті батька [PERSON] /а.с.218, 222/. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно зі ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] не проживає на території України, а виїхав на постійне місце проживання до Чорногорії, тобто у спірній квартирі не проживає. Судом не встановлено, що внутрішня воля сторін оспорюваного договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто вчиняючи правочин, обидві сторони знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто має інші цілі, ніж ним передбачені. Крім того, слід зазначити, що братом відповідача - [PERSON] також була подарована ј частина квартири [ADDRESS] батькові [PERSON] . Доводи позивача, що укладання оспорюваного договору здійснювалось з метою уникнення відповідачем [PERSON] реального виконання рішення суду про стягнення аліментів та рішення про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. На момент укладення оспорюваного договору дарування частини квартири, яка належала [PERSON] обтяжень, арештів чи інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні квартирою не існувало. Вказаний договір дарування був укладений з наміром створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а саме переходом права власності від [PERSON] до [PERSON] та в подальшому продажу спірної квартири. Згідно із ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Укладений спірний договір дарування від 09.01.2020 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення не є порушенням частин першої та п`ятої статті 203ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Ознак фіктивного правочину, як то: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, судом не встановлено. Враховуючи викладене, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 09.01.2020р. посвідченого нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу, м.Київ, Мотицьким І.Л. Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування, відсутні і правові підстави щодо задоволення позову в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання договору недійсним та їх задоволення залежить від вирішення питання щодо основної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed