Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

10 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє вимог на предмет спору Виконавчий комітет Збаразької міської ради Тернопільської області про позбавлення батьківських прав. [PERSON] в своїй позовній заяві просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позов мотивовано\~тим,\~що\~вона перебувала\~в зареєстрованому\~шлюбі з\~відповідачем[PERSON] . Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Оскільки спільне життя з відповідачем не склалося, тому рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Останні півтора року відповідач ніяким чином не піклується про дітей, не виплачує аліментів, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток синів, їхнім навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток як складову виховання. Крім цього, відповідач не спілкується з синами в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає належного доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу, не створює умов для отримання дітьми освіти. Всі питання щодо виховання та забезпечення дітей вирішує вона самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Діти знаходяться на повному її утриманні. Дані обставини свідчать про те, що є усі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей. Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] направлено до Яворівського районного суду Львівської області за підсудністю. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 16 грудня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 17 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, однак подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача згідна на заочний розгляд справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Також про причини неявки суд не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явився, не повідомив причини неявки, не подав відзиву, а також позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року вирішено проводити заочний розгляд справи. Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути заяву за відсутності учасників справи на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у підготовче судове засідання учасників справи. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22 березня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 04 квітня 2022 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 06 жовтня 2010 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №118. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження, серії [NUMBER] від 11 травня 2011 року та [NUMBER] від 23 жовтня 2012 року, виданими Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області. Рішенням Збаразького районного суду Тенопільської області від 27 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Також судом встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] проживають разом з мамою [PERSON] по [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 20 серпня 2021 року, складений депутатом Збаразької міської ради Тернопільської області Багрій Б.Ф. Відповідно до розрахунку заборгованості із сплати аліментів №50563 від 28 серпня 2021 року заборгованість [PERSON] із сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , станом на 01 серпня 2021 року становила 33233, 50 грн. Також судом встановлено, що станом на 17 серпня 2021 року [PERSON] був учнем 3-В класу опорного закладу «Збаразька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №1» Збаразької міської ради Тернопільської області, а [PERSON] був учнем 5-В класу опорного закладу «Збаразька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №1» Збаразької міської ради Тернопільської області. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Рішенням виконавчого комітету Збаразької міської ради Тернопільської області №231 від 30 липня 2021 року затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як позивач\~стверджує та\~описано вище,\~відповідач [PERSON] \~свідомо самоусунувся\~від виконання\~батьківських обов`язків\~щодо своїх\~малолітніх синів\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~не піклується\~про фізичний\~і духовний\~розвиток дітей,\~не займається\~їх вихованням,\~не цікавиться\~їх навчанням,\~не спілкується\~з дітьми,\~не виявляє\~інтересу до\~їх внутрішнього\~світу,\~морально та\~матеріально не\~підтримує. В свою чергу, жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не надав. Крім того, суд вважає, що з врахуванням наведених вище обставин, на даний час відсутні підстави та передумови вважати, що можливо змінити у кращу сторону поведінку відповідача як батька малолітніх [PERSON] \~та [PERSON] ,а також встановлені судом обставини свідчать про наявність вини у діях відповідача щодо виникнення такої ситуації, а саме наявності факту свідомо нехтування ним виконанням батьківських обов`язків щодо своєї доньки. З огляду на наведене, суд визнає поведінку [PERSON] ухилянням від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення батьківських прав. Також, враховуючи зазначене вище, суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останньому положення ст. 169 Сімейного кодексу України, а саме що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Відповідно до п. 3\~ст. 5 Закону України "Про судовий збір"\~від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Згідно вимог п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 908, 00 гривень, що підтверджується квитанцією № 0.0.2256445306.1 від 07 вересня 2021 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на наведене з [PERSON] на користь [PERSON] , слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн., та з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 908 грн.

Outcome: approved