Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач в період з 19.12.1963 по 31.12.2007 працював на підприємстві відповідача на різних дільницях та роботах, де підпадав під вплив шкідливих факторів, що стало причиною виникнення у нього хронічного професійного захворювання. Первинним оглядом МСЕК від 25 травня 1987 року йому було визначено 20 % втрати професійної працездатності, при наступному огляді 06 вересня 1989 року 25 %, при повторному переогляді 30 червня 1994 року 15 % - безстроково. Крім того, 14.10.1991 року йому було встановлено втрата професійної працездатності у розмірі 20 % у зв`язку із каліцтвом, що відбулося 25.07.1967 року, строком до 01.06.1993 року, і висновком ЛТЕК від 05.05.1994 року ступень втрати 20 % працездатності у зв`язку із каліцтвом підтвердився і був встановлений безстроково. У зв`язку\~з отриманням\~травми та\~хронічного професійного\~захворювання порушено\~нормальні життєві\~зв`язки позивача,\~він позбавлений\~можливості реалізовувати\~свої звички\~та бажання,\~змушений тривалий\~час проходити\~медичні огляди\~та обстеження,\~відновлювальні процедури\~та лікування,\~оскільки продовжує відчувати фізичний біль, задишку після навіть незначного фізичного навантаження, частий кашель, шум у вухах, погіршення слуху на обидва вуха, що позначається також на його душевному стані. Негативні зміни в його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань. Просить суд стягнути з АТ «ПГЗК» на його користь 210 000,00 грн. в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач у відзиві на позов в задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що не погоджується із періодом роботи позивача у шкідливих умовах, оскільки він при загальному стажі роботи на підприємстві 44 роки, у шкідливих умовах пропрацював 32 роки 07 місяців; - на період роботи з 19.12.1963 по 14.07.1993 не розповсюджується положення ст.237-1 КЗпП України, оскільки цією статтею Кодекс було доповнено Законом України № 1356-XIV від 24.12.1999 року; - винні дії відповідача не встановлені. Позивач знав про шкідливі умови праці на його робочому місці, без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, однак свідомо продовжував працювати на таких умовах тривалий час. Відповідач в свою чергу виконує вимоги законодавства та колективного договору щодо забезпечення працівників засобами колективного та індивідуального захисту та компенсації в таких умовах праці; - із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином АТ «ПІВДГЗК» порушило його законні права та інтереси, і, як наслідок, він отримав моральні страждання; -для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, відсутні правові підстави, оскільки вину АТ «ПІВДГЗК» у заподіянні такої шкоди позивачу та протиправність діяння відповідача не встановлено, позивачем не доведено наявність моральної шкоди, а тому відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням підприємства; -щодо каліцтва, яке мало місце з позивачем 25.07.1967 року, зазначає, що нещасний випадок з позивачем стався через його неуважність на робочому місці, про що відображено в акті № 110 від 26.07.1967; -на час нещасного випадку ЦК УРСР від 18.07.1963 року взагалі не містив норм щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я працівника; -вимоги позивача щодо сплати йому моральної шкоди не відповідають вимогам діючого законодавства України, оскільки стійка втрата професійної придатності як у зв`язку із нещасним випадком на виробництві (20 %), так і у зв`язку із професійним захворюванням (15 %) встановлені у остаточно у 1994 році, тому слід керуватись законодавством, яке діяло у 1994 році, зокрема Правилами, згідно з якими він мав звернутися до підприємства із заявою про відшкодування йому моральної шкоди, але доказів на підтвердження цього суду не надав. -в період роботи з 12 липня по 31 грудня 2007 року обов`язки встановлення факту спричинення моральної шкоди було покладено на МСЕК, але в цей період позивач взагалі не проходив медичного обстеження, а надані ним виписки з актів ЛТЕК не містять відомостей про перенесення останнім моральних страждань. Тобто, представник відповідача вважає, що відсутні сукупні складові, які визначають можливість настання цивільно-правової відповідальності відповідача, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Процесуальні дії у справі. 19.10.2021 позовна заява надійшла до суду. 25.10.2021\~позовна заява\~прийнята до\~розгляду,\~провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 17.11.2021 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено. Ухвалою судді від 17.11.2021 клопотання представника відповідача про призначення у справі судово-психологічної експертизи залишено без задоволення. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. 16.11.2021 від відповідача надійшов відзив на позов, а також подані клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, про призначення у справі судово-психологічної експертизи, у задоволення яких ухвалами судді від 17.11.2021 було відмовлено. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] \~з 19.12.1963\~року працював\~на Криворізькому\~Південному ГЗК,\~а Орендному\~підприємстві «ПГЗК»,\~у ВАТ\~«Південний ГЗК»,\~правонаступником всіх\~прав та\~обов`язків яких\~є Акціонерне\~товариство «Південний\~гірничо-збагачувальний\~комбінат». 15.03.2007 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, з 16.03.2007 по 31.12.2007 працював майстром спікальної дільниці на умовах строкового трудового договору (а.с.14-15). Його загальний стаж роботи в Південному ГЗК - 44 роки 13 днів, в умовах впливу шкідливих факторів 32 роки 07 місяців, про що стверджує відповідач. Відповідно до Акту № 110 про нещасний випадок на виробництві від 26.07.1967 позивач отримав травму кисті правої руки (а.с.39). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09.06.1994 року професійне захворювання [PERSON] двосторонній кохлеарний неврит (основне захворювання) та туговухість 1 ступеню (супутнє захворювання) виникло через конструктивні недоліки обладнання, причинами професійного захворювання зазначені шум, рівень якого перевищував ГДР, та тривалий стаж роботи в умовах шуму (а.с.12-13). Комісією, яка складала вказаний Акт, рекомендовано з метою ліквідації і запобігання профзахворювань, забезпечити працівників засобами захисту в контролювати їх застосування. А також вирішити питання про раціональне працевлаштування [PERSON] поза впливом шуму (а.с.11-13). Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, висновком медико-соціальною експертної комісії від 25.05.1987 [PERSON] вперше було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20%, при повторному огляді 06.09.1989 25 %, а 30.06.1994 15 % безстроково. Крім того, висновком ЛТЕК від 14.10.1991 позивачу було встановлено ступень втрати працездатності у зв`язку з каліцтвом 25.97.1967 року 20 % до 01.06.1993, а 05.05.1994 цей відсоток втрати професійної працездатності визначено безстроково (а.с.10-11). Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування. Статтею 3 Конституції України\~передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті\~43, частина 1 статті\~46 Конституції України\~передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст.58 Конституції України). Згідно зі ст.ст.440,\~440-1 ЦК УРСР\~(в\~редакції 1963\~року,\~що діяв\~на час\~виникнення спірних\~правовідносин),\~шкода,\~спричинена особі\~чи майну\~громадянина,\~підлягає відшкодуванню\~в повному\~об`ємі особою,\~яка завдала\~шкоди.\~Моральна шкода,\~заподіяна громадянину\~або організації\~діяннями іншої\~особи,\~яка порушила\~їх законні\~права,\~відшкодовується особою,\~яка заподіяла\~шкоду,\~якщо вона\~не доведе,\~що моральна\~шкода заподіяна\~не з\~її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. При цьому, відповідно до\~ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до\~ст.12 Закону України «Про охорону праці»\~відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Висновок суду. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності 15 %, та втратою працездатності в зв`язку із каліцтвом 25.07.1967 у розмірі 20 %, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого каліцтва та професійного захворювання у позивача змінилися образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Ушкодження здоров`я, втрата 35 % працездатності, проходження курсів лікування, прийом ліків, перенесення фізичних страждань, спричиняє йому моральні страждання. При цьому суд критично ставиться до заперечень відповідача в тій частині, що після проведення медичних оглядів у 1994 році у позивача нових профзахворювань не виникало, оскільки наданими ним медичними документами підтверджено, що ступень страти працездатності йому у 1994 році встановлений безстроково. Водночас, суд погоджується із запереченнями відповідача щодо безпідставності посилань позивача при зверненні з позовом до суду на положення ст.237-1 КЗпП України, якою Кодекс було доповнено вже після встановлення позивачу втрати працездатності, та норми ст.ст.23 1167 ЦК України, які почали діяти з 01.01.2004, оскільки на час виникнення спірних правовідносин між сторонами діяли норми ЦК УРСР 1963 року, якими було передбачено відшкодування шкоди (ст.ст. 440, 440-1, 441), Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 № 472 та Законом України «Про охорону праці». До того\~ж, Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008р. встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року\~з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд враховує період роботи позивача більше 32 років в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, чого відповідач не заперечує, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 15% з 02.06.1994 року безстроково, та 20 % - в зв`язку з каліцтвом 25.97.1967 року, з 05.05.1994 безстроково, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що вказує на погіршення стану його здоров`я та незворотність негативних наслідків профзахворювання, і, виходячи з цих обставин, суд, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 105 000 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю. При цьому, виходячи з викладеного вище, суд не приймає до уваги доводи відповідача, зазначені у відзиві на позов стосовно недоведеності вини відповідача у заподіянні шкоди, оскільки обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця, тобто відповідача по справі. У свою чергу, також спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки, на його думку, медичними довідками та виписними епікризами встановлений лише факт втрати професійної працездатності, що не є доказами заподіяння моральної шкоди. Позивач змушений проходити додаткове медикаментозне лікування, переносить фізичні страждання, відчуває негативні наслідки втрати слуху та пошкодження правої кінцівки руки, яке є незворотнім, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Все зазначене у своїй сукупності і вказує на заподіяння позивачу моральної шкоди. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1050,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial