Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Територіальної громади с. Мартинівка Черкаського району Черкаської області в особі Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаського району Черкаської області, [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, зазначивши, що він є рідним онуком [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними спорудами, та земельних ділянок, що знаходяться в с. Мартинівка, Черкаського району, Черкаської області. Спадкоємцями за заповітом являється він та його сестра [PERSON] . Позивач вважав, що спадщину прийняла його сестра [PERSON] , але від старостинського округу села Мартинівка він довідався про існування заповіту, який був складений на нього та його сестру. Саме тому він зміг звернутися до нотаріальної контори тільки у серпні 2021 року. Позивач вчасно не звернувся із заявою про прийняття спадщини, а тому нотаріус не може прийняти від нього таку заяву. Нотаріус порадив звернутися до суду для подачі позовної заяви про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Просить суд визнати причину пропуску строку для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] - поважною, визначити йому додатковий строк строком у три місяці для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явився, свої інтереси уповноважив представляти адвоката Побиванця Ю.В. В судовому засіданні представник позивача адвокат Побиванець Ю.В., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що позивач не подав заяву до нотаріуса з поважних причин, а саме через його необізнаність про існування заповіту. Його не повідомили про заповіт ні відповідач ні нотаріус, який зобов`язаний викликати спадкоємців або опублікувати оголошення. Позивач не є близьким родичем, тому не знав про заповіт. Вказані обставини є об`єктивними труднощами та є підставою для поновлення строку для прийняття спадщини. Представник відповідача Територіальної громади с. Мартинівка Черкаського району Черкаської області в особі Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаського району Черкаської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.14). Відповідно до заповіту від 15.04.2015 посвідченого секретарем Мартинівської сільської ради Канівського району Черкаської області Кутник Г.О., [PERSON] на випадок смерті заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право: 1/2 [PERSON] та 1/2 [PERSON] (а.с.18). Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , згідно із вимогами ст.1235 ЦК України є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] . З дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи встановлено, що Канівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справі за №409/2015 від 09.10.2015 після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] від 09.03.2015 (а.с.54). В даній заяві вона повідомила про ще одного спадкоємця за заповітом [PERSON] . 16.06.2016 [PERSON] звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно як за заповітом так і за законом, повідомила, що крім неї спадкоємцем за законом є також [PERSON] . За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Судом встановлено, що спадкоємець [PERSON] у шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та отримала свідоцтва про право на спадщину на ? частину спадкового майна за заповітом від 15.04.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 6. 1/2 частина спадкового майна іншим спадкоємцем за заповітом - [PERSON] прийнята не була. Як вбачається з матеріалів Спадкової справи № 409-2015 від 09.10.2015 частину спадщини, неприйняту за заповітом Позивачем, прийняли у рівних долях спадкоємці за законом після смерті [PERSON] - [PERSON] як її онука та [PERSON] як син спадкодавця. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Як встановлено судом та визначено чинним законодавством, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є усі спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Належними відповідачами у спорах про призначення додаткового строку для прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину у встановлений законом строк, а не орган місцевого самоврядування. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 15.07.2020 по справі 759/3515/19. Судом встановлено, що спадкоємці за заповітом та законом [PERSON] та за законом [PERSON] у шестимісячний строк прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Позивач звернувся з позовом до Територіальної громади с. Мартинівка Черкаського району Черкаської області в особі Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаського району Черкаської області, [PERSON] . Після витребування копії спадкової справи було встановлено, що спадщину також прийняв [PERSON] , проте позивач та його представник не залучили його до участі у справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). З огляду на викладене вбачається, що Територіальна громада с. Мартинівка Черкаського району Черкаської області в особі Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаського району Черкаської області, яку позивач залучив до участі у справі як відповідача, є неналежним відповідачем, оскільки не є учасником правовідносин щодо предмету спору ні зі сторонами провадженні ні з третіми особами, та не несе жодних зобов`язань у ньому. При цьому позивачем чи його представником не було залучено у участі у справі як відповідача особу, яка повинна відповідати за позовними вимогами - іншого спадкоємця - [PERSON] , який прийняв спадщину за законом після смерті [PERSON] шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час її смерті. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Вирішуючи питання про склад осіб, які беруть участь у справі, суд враховує характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. Також суд враховує, що при пред`явленні позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. Таким чином, враховуючи визначений позивачем склад учасників справи, та той факт, що суд позбавлений можливості вирішити спір по суті, оскільки нормами процесуального права не передбачено право суду самостійно здійснення заміни відповідача та залучення до участі у справі іншого відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed