Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

11.01.2022 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В позові вказував на те, що 21.08.2021 року близько 17:30 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Renault Megan» днз [NUMBER] , в районі будинку №42 по вул. Івана Мазепи у м.Полтаві скоїв зіткнення з автомобілем «Skoda Fabia» днз [NUMBER] , який належить йому на праві власності. Внаслідок даної ДТП належний йому автомобіль отримав механічні пошкодження. Дана ДТП сталася за участю лише забезпечених транспортних засобів за відсутності травмованих/загиблих людей. 07.09.2021 року він звернувся до АТ «Страхова Група «ТАС» з заявою про страхове відшкодування шкоди, завданої пошкодженням належного йому автомобіля «Skoda Fabia» днз [NUMBER] . Вказаним страховиком, було визначено розмір завданого збитку в сумі 18 027,00 грн. Разом з тим АТ «Страхова Група «ТАС» здійснено на його користь страхове відшкодування у розмірі 15 527, 00 грн. Отже частина невідшкодованої майнової шкоди, непокритої страховим відшкодуванням, складає 2 500,00 грн. Не зважаючи на його звернення до відповідача про відшкодування суми франшизи, дана сума [PERSON] не була відшкодована. В зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь частину невідшкодованої майнової шкоди в розмірі 2 500, 00 грн. А також, оскільки даним ДТП йому було завдано значних моральних страждань просив суд, стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. та судові витрати в сумі 3000,00 грн. 12.01.2022 року судом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 22.02.2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи, чи розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило. Третя особа АТ «Страхова Група «ТАС» в судове засідання свого представника не направила, про причини неявки суд не повідомлено. За наявності у справі достатніх доказів, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності сторін, що не з`явилися в судове засідання з постановленням заочного рішення. Судом встановлено, що 21.08.2021 року близько 17:30 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Renault Megan» днз [NUMBER] , в районі будинку №42 по вул. Івана Мазепи у м.Полтаві скоїв зіткнення з автомобілем «Skoda Fabia» днз [NUMBER] , що належить [PERSON] , що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 21.08.2021 року. Внаслідок вищевказаного ДТП, автомобіль «Skoda Fabia» днз [NUMBER] належний [PERSON] отримав механічні пошкодження. Також судом встановлено, що ДТП сталася за участю лише забезпечених транспортних засобів за відсутності травмованих/загиблих людей. Так, судом встановлено, що автомобіль марки «Renault Megan» днз [NUMBER] , власником якого є відповідач [PERSON] на момент ДТП був забезпечений в АТ «Страхова Група «ТАС» за полісом № АР/8504990 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.16). 07.09.2021 року позивач звернувся до АТ «Страхова Група «ТАС» з заявою про страхове відшкодування шкоди, завданої пошкодженням належного йому автомобіля «Skoda Fabia» днз [NUMBER] . АТ «Страхова Група «ТАС» дану подію, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу автомобіля марки «Renault Megan» днз [NUMBER] , визначено розмір завданого матеріального збитку в сумі 18 027,00 грн. Разом з тим АТ «Страхова Група «ТАС» здійснено на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 15 527,00 грн., що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.30). За наданою інформацією АТ «Страхова Група «ТАС» до розрахунку суми страхового відшкодування враховано розмір франшизи 2 500,00 грн., визначеному у страховому полісі № АР/85049901. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. Відповідно частини першої, другої статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Отже, Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України висновки, викладені в постановах Верховного Суду мають враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Також судом встановлено, що 4.12.2021 року позивачем було направлено до відповідача [PERSON] заяву-вимогу про відшкодування частини невідшкодованої майнової шкоди в розмірі 2 500,00 грн. Проте станом на день розгляду справи відповідачеві не було відшкодовано частину даної майнової шкоди. Положеннями п.36.6 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на особу, відповідальну за завдані збитки, покладається обов`язок компенсувати суму франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Оскільки на даний час відповідачем [PERSON] не було компенсовано позивачеві [PERSON] 2 500,00 грн. франшизи, передбаченої страховим полісом №АР/85049901, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно із ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.02.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Так, відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Так судом встановлено, що позивачем було доведено суду, що саме через ДТП йому була завдана моральна шкода, та наведено обставини, які свідчать про завдання душевних страждань у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. У зв`язку з чим вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.2 вищевказаної статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Також судом встановлено, що [PERSON] поніс витрати на правову допомогу у зв`язку із розглядом даної цивільної справи в розмірі 3 000 грн., що підтверджується довідкою про обсяг роботи за договором про надання правничої допомоги від 09.02.2022 року (а.с.57) та квитанцією №б/н від 09.02.2022 року (а.с.28). А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3 000 грн. Крім того, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] згідно п.13 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved