Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до Лозівського міськрайонного суду Харківської області до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Лозівської міської територіальної громади, орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних зазначає, що у 2005 році вона познайомилася з [PERSON] , деякий час спільно з ним проживала. Від даних відносин народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Після його народження відповідач визнав сина, але участі у його вихованні не бере, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає. Відповідач не виконує належним чином батьківські обов`язки, зловживає наркотиками та спиртними напоями, веде асоціальний спосіб життя. У зв`язку з тим, що батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини позивач звернулася до суду з даним позовом. 26.10.2021 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області залишено без руху позовну заяву. На виконання ухвали від 26.10.2021 року позивачем надано до суду заяву від 02.11.2021 року. 03.11.2021 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 31.01.2022 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася надала до суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та провести розгляд справи у її відсутність. В разі неявки відповідача не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник позивача в судове засідання не з`явився надав до суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та провести розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.Заяв, заперечень та відзиву відповідач також не подав. Представники третьої особи в судове засідання не з`явилися надали до суду заяву в якій просили провести розгляд справи за відсутності представника. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, відзив на позовну заяву не надав та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідач по справі [PERSON] являється рідним батьком малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження дитини (а.с. 12). Відповідно до Довідки про склад сім`ї виданої старостою Орілького старостинського округу від 11.10.2021 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстрований син - [PERSON] . (а.с.4) Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області щодо неучасті гр.. [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , вбачається, що гр. [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , проживають в [ADDRESS] . Хлопець навчається в 6 класі Орільського ліцею Лозівської районної ради Харківської області. Мати створила належні умови для навчання та виховання сина. Забезпечила дитину всім необхідним. Батько дитини проживає окремо. Сина [PERSON] не відвідує. Життям та навчанням дитини не цікавиться. На підставі поданих документів, матеріалів обстеження, виконавчий комітет як орган опіки та піклування Орільської селищної ради вважає, що гр. [PERSON] , [INFO] участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] не бере. (а.с.14) З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради від 21.12.2021 року, вбачається, що виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 45, 46-47) Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Судом встановлено, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток сина [PERSON] , не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров`я, хоча повинен це робити. На підставі викладеного, зважаючи на те, що в вищезазначених нормах Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи те, що ч. 1 ст. 20 цієї ж Конвенції, передбачено, що дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою, для фізичного, духовного, інтелектуального розвитку дитини та в його ж інтересах, враховуючи висновок органу опіки та піклування, дослідженні докази в судовому засіданні, суд приходить до висновку, за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина, що на думку суду, відповідатиме інтересам дитини. Щодо стягнення аліментів, то судом встановлено наступне. Згідно частин 2, 3 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ст.ст. 182-183 СК України розмір аліментів, які стягуються на утримання дитини, встановлюється судом з урахуванням: стану здоров`я та матеріального становища дитини; стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2022 рік" установлено у 2022 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Таким чином з 01.01.2022 р. мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину становить 1309 грн. (50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від 2395 грн.), а з 01 липня 2022 р. - 1372 грн. Відповідно до абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а це не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів суд виходить з того, що в процесі розгляду справи не встановлено жодних даних про рівень доходів відповідача, натомість встановлено, що він є працездатною особою, тобто має можливість сплачувати аліменти, враховуючи те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім та таким, що відповідає встановленим вимогам чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню частково, а саме: у розмірі 2000 грн., щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. В силу ст.ст.191,201 СК України аліменти слід присудити з дня подання позовної заяви до суду. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: partial