Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-03 00:00:00

У вересні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований тим, що вона являюся рідною бабусею [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є рідними дітьми її сина [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач зазначає, що її онуки фактично з 2019 року, приблизно через рік після смерті її сина [PERSON] , постійно проживають разом із нею та вона самостійно займається їх вихованням, утриманням, лікуванням, навчанням та піклується про їх фізичний та духовний розвиток. Жодних із вищевказаних дій не проводить їхня мама - відповідач [PERSON] , яка на протязі першого року після смерті [PERSON] жила із дітьми, а потім залишила дітей проживати зі нею та припинила свою участь у житті своїх дітей, а тому на підставі викладеного [PERSON] просить суд позбавити відповідача батьківських прав, щодо дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , внаслідок ухилення її від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Діденко Н.П. в судове засідання не з`явилися, проте подали до суду заяву, якою в частині позбавлення батьківських прав відносно [PERSON] просять залишити без розгляду, оскільки останній [INFO] досяг повноліття, а позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав відносно [PERSON] просять задовольнити. Представник служби у справах дітей Іллінецької міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву якою позов підтримує у повному обсязі та просить суд розгляду справу за відсутності останнього. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2021 року позовні вимоги в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] залишено без розгляду за заявою позивача. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, врегульовані Сімейним кодексом України. Так, судом установлено, що 11 серпня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Іллінецькою сільською радою Іллінецького району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.9). У зазначеному шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , який [INFO] досяг повноліття, що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] (а.с.10) та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується паспортом громадянина України виданий 01 березня 2021 року (а.с.11). [INFO] [PERSON] помер, зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 20 квітня 2018 року виконавчим комітетом Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області (а.с.7). Як вбачається із свідоцтва про народження померлого [PERSON] серії [NUMBER] виданого 14 листопада 1979 року його матір`ю є позивач у справі - [PERSON] (а.с.8). Зі змісту акта обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] складеного депутатом Іллінецької міської ради Вінницької області Колтунової І.М. від 21 вересня 2021 року (а.с.13) [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] разом зі своїми онуками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , окрім того із даного акту вбачається, що [PERSON] участі у вихованні [PERSON] та [PERSON] не бере та не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Згідно змісту висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Іллінецької міської ради від 21.01.2022 р. № 23 орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно доньки [PERSON] [INFO] є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с.54-56). З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Змістом частини 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Положеннями статей 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язанні виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частинами 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Змістом пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому згідно роз`яснень, які містяться у пункту 16 даної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 р. передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 6 Конвенції, держави-учасниці визнають, що кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм зловживань, відсутності піклування з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (стаття 19 Конвенції). При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. У статті 9 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 р. встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини 4 статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. Так, ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 р. (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. В рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Положеннями статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу, відповідач будь-яких заперечень по суті позовних вимог суду не надала, своєї участі у судових засіданнях не забезпечила, що додатково підтверджує небажання приймати участь у житті своєї дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки зібрані у справі докази свідчать про те, що відповідач, протягом тривалого часу не приділяє належної уваги розвитку своєї доньки та свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується із дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання належної освіти, від матеріального забезпечення ухиляється натомість, установлено, що всі необхідні умови для належного фізичного та духовного розвитку дитини створено позивачем. Така поведінка відповідача свідчить про умисність ухилення її від виконання вказаних обов`язків, оскільки відповідач свідомо самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, тому суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] [INFO] відповідатиме інтересам дитини. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до статті 169 СК України, відповідач, у разі зміни поведінки, способу життя та обставин, що були підставою для позбавлення його батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу сторони позивача, суд враховує, що позивач скористалася допомогою адвоката, про що свідчить договір про надання правничої допомоги від 21 вересня 2021 р. (а.с.17) ордер серії АВ № 1019433 (а.с.19) та сплатила за послуги адвоката кошти в розмірі 2000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 134 від 21.09.2021 року (а.с.20). Суд враховує, що дані витрати пов`язані з розглядом цієї справи, розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору, докази про їх неспівмірність відсутні, а тому, зважаючи на те, що позовні вимоги були задоволені повністю, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 (дві тисячі гривень 00 коп ) грн. У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved