Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

В грудні 2021 року Закарпатська обласна кредитна спілка «Калиновий Міст» звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором кредиту в розмірі 148 829,86 гривень та судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що 30.06.2016 року між Закарпатською обласною КС «Калиновий Міст» та відповідачем було укладено кредитний договір № 697, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 18 350,00 гривень. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання по договору, а відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредиту, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість, яка станом на 30.11.2021 року становить 148 829,86 гривень, з яких 18 350,00 гривень залишок заборгованості за кредитом, 59 695,28 гривень - заборгованість по відсотках, 52 392,64 гривень - нарахована пеня згідно договору, 5 399,37 гривень - інфляційні втрати від простроченої суми, 3 817,57 гривень - три проценти річних від простроченої суми; 9 175,00 - штраф. 23.04.2021 року позивачем було направлено відповідачу лист - претензію про погашення заборгованості за кредитним договором, який залишився без реагування. Ухвалою суду від 04.01.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій зазначила про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи та, згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.06.2016 року між Закарпатською обласною КС «Калиновий Міст» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 697, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 18 350,00 гривень строк на 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 60,00 % річних (а.с. 7-9). Видача [PERSON] грошових коштів згідно кредитного договору № 697 від 30.06.2016 року в розмірі 18 350,00 гривень підтверджується видатковим касовим ордером № 122 від 30.06.2016 року (а.с. 13). У зв`язку з неналежним виконанням боржником [PERSON] своїх обов`язків з повернення кредитних коштів за ним утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 30.11.2021 року становить 148 829,86 гривень, з яких 18 350,00 гривень залишок заборгованості за кредитом, 59 695,28 гривень - заборгованість по відсотках, 52392,64 гривень - нарахована пеня згідно договору, 5 399,37 гривень - інфляційні втрати від простроченої суми, 3817,57 гривень - три проценти річних від простроченої суми; 9175,00 - штраф (а.с.9,11-12). 23.04.2021 року позивачем було направлено відповідачу лист - претензію про погашення заборгованості за кредитним договором, який залишився без реагування (а.с. 24). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів законодавства Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 27 січня 2021 року у справі № 755/22611/14-ц, провадження №61-10697св20, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18 З укладеного між сторонами Договору кредиту, вбачається, що [PERSON] отримав кредит строком на 36 місяці, до 30.06.2019 року. Тому суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком, оскільки останнім проводиться нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору, тобто після 30.06.2019 року . Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті не себе зобов`язання не виконував, внаслідок чого з відповідача слід стягнути заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 18350,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 30.06.2016 року по 30.06.2019 року в сумі 21 620,27 грн. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування позикою за період з 30.06.2019 року по 30.11.2021 року є безпідставною та задоволенню не підлягає. Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь період прострочення, суд враховує наступне. Згідно ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд не погоджується з правильністю нарахування позивачем трьох процентів річних та індексу інфляції, оскільки в ці суми позивачем було враховано суму 48635,01 грн., тоді як такі підлягають нарахування на суму 18 350,00 грн.(сума заборгованості). Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х кількість прострочених днів х 3 : 100 : 365 (кількість днів у році)). Отже, 3 відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання складає 1333,27 грн. Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. При цьому сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а внесена з 16 по 31 число не індексується і розрахунок починається з наступного місяця. Враховуючи заборгованість за тілом кредиту в сумі 18 350,00 грн., яка є доведеною та підлягає задоволенню, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути індекс інфляції за час прострочення у період з 30.06.2019 року по 30.11.2021 року, що складає 2802,12 грн. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України. Умовами кредитного договору, а саме пунктом 7.3. передбачено, що при виникненні заборгованості відповідач зобов`язався сплатити пеню у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу (а.с. 8). При цьому пеня, яку просить стягнути позивач з відповідача становить 52 392,64 грн. Зі змісту ч. 3 ст. 551 ЦК України випливає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тобто, законодавцем передбачено дві підстави для зменшення неустойки за рішенням суду: значне перевищення розміру збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно правової позиції ВСУ від 03.09.2014 року по справі 6-100цс14 ч. 3 ст. 551 ЦК України може застосовуватись як за клопотанням сторони у справі, так і за ініціативою суду пославшись на ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції до грудня 2017 р.) щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав. При цьому, необхідно зазначити, що суд при зменшенні розміру неустойки не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчого обмеження по такому зменшенню не встановлено. Таким чином, суд за наявності обставин встановлених ч. 3 ст. 551 ЦК України за власним переконанням може зменшити розмір неустойки до будь-якого розміру. Враховуючи наведене та те, що розмір пені значно перевищує розмір збитків, суд вважає, що суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача, слід зменшити до 5000,00 гривень. Також представник позивача просить суд стягнути з відповідача штраф, що становить - 9175,00 гривень . Однак, щодо стягнення одночасно з відповідача як пені, так і штрафу за невиконання умов договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3ст.549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, а також те, що нарахування штрафу і пені одночасно за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором заборонене, таке нарахування свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15). На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафу та пені у межах відповідальності за одне й теж порушення зобов`язання за кредитним договором. З огляду на викладене, вимога про стягнення з відповідачів штрафу у загальному розмірі 9175,00 грн. не підлягає задоволенню. Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в розмірі -18 350,00 гривень - залишок заборгованості за кредитом, 21 620,00 гривень - заборгованість по відсотках, 5000 гривень - пеня згідно договору, 2 802,12 гривень - інфляційні втрати від простроченої суми, 1 333,27 гривень - три проценти річних від простроченої суми, а всього загальна сума заборгованості становить 49 105,39 гривень. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню сума 908,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved