Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою доЛьвівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, в якій просить визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] . В обгрунтування поданого позову покликається на те, що позивач з 2015 року правомірно вселився у спірну квартиру, як член сім`ї квартиронаймача [PERSON] , який помер в 2017 р. З цього часу, позивач проживає та утримує спірну квартиру в належному санітарному стані, здійснює поточні ремонти, сплачує квартплату та комунальні послуги, тобто користується правами та виконує обов`язки, які передбачені договором найму житлового приміщення, тому, на думку позивача, має право вимагати визнання його наймачем спірної квартири замість попереднього наймача, який помер. Ухвалою суду від 21 липня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. /а.с.44/ 31 серпня 2021 року від третьої особи Галицької районної адміністрації ЛМР надійшли письмові пояснення на позовну заяву. /а.с.48-50/ 28 жовтня 2021 року від відповідача Львівської міської ради надійшов відзив на позовну заяву. /а.с.92-95/ У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні виклдаеним у позові. Просив суд позовні вимоги задоовлити повністю. Представник відповідача Шагай О.О. позовні вимоги заперечила, зазначила, що у позивача відсутні докази спільного проживання з покійним сином [PERSON] , спірна квартира не була основним місцем проживання позивача, відсутні докази ведення спільного господарства, покупки речей домашнього вжитку, виклику лікаря, відсутні листи чи будь-яка кореспонденція, позивач забезпечений житлом, а також пропущений строк позовної давності, тому просить у задоволенні позовних вимог, - відмовити повністю. Представник третьої особи Школяр О.В. позовні вимоги заперечив, з підстав викладених у письмових поясненнях на позовні вимоги. Просив суд відмовити у задовленні позову, оскільки позивачем пропущено строк на звернення до суду із вказаним позовом. Допитаний у судовому засіданні 13.01.2022 року свідок [PERSON] пояснив, що знав з дитячих років сина позивача [PERSON] , який постійно проживав за адресою [ADDRESS] . Сам свідок проживає у квартирі [ADDRESS] . З 2014 р. [PERSON] часто приходив у квартиру [ADDRESS] для догляду за сином [PERSON] , оскільки той зловживав алкоголем та потребував догляду. Часто бачив позивача, як він пізно ввечері приходив і рано йшов. Знає, що за вказаною адресою постійноь жив [PERSON] , а [PERSON] тільки заходив. Однак потім [PERSON] помер. Коли свідок заходив у вказану квартиру [ADDRESS] то бачив тільки [PERSON] а не [PERSON] , та його речей там не бачив. Допитаний у судовому засіданні 13.01.2022 року свідок [PERSON] пояснив суду, що протягом тривало часу працював з [PERSON] майстром на СТО, знає його сім`ю, сина жінку. Сина [PERSON] звали [PERSON] , він проживав у [ADDRESS] , зловживав алкогольними напоями, а батькой го доглядав, щоб він не пропав. Сина [PERSON] вбили десь коло двох років тому. [PERSON] проживав та зараз живе зі своєю жінкою інвалідом по зору, яку постійно потрібно доглядати, бо вона після інсульту за іншою адресою яку він не знає. Допитаний у судовому засіданні 08.02.2022 року свідок [PERSON] пояснив, що з 2013 р. знав сина позивача. З 2015 р. свідок часто зустрічав позивача в під`їзді будинку на [ADDRESS] бо сам там проживає в кв. [ADDRESS] . Крім цього, свідок вказав, що він підписував акти від 05.10.2017 р. та від листопада 2017 р. Син позивача [PERSON] помер у 2017 році. Після смерті сина зучтрічав [PERSON] у вказаному будинку, який має сліпу дружину та за якою постійно доглядає. Дружина [PERSON] на [ADDRESS] не проживає. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представника відповідача Шагай О.О. , предстваника третьої особи Школяр О.В. , допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що згідно Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №162 від 17.04.1990 р. [PERSON] надано згоду на обмін квартири, вирішено оформити і видати [PERSON] ордер на квартиру [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення [PERSON] видано ордер на жиле приміщення ГО №005643, що стверджується корінцем ордера. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.11.1965 р. [PERSON] є сином позивача [PERSON] . 22 травня 1990 року [PERSON] зареєстровано місце постійного проживання у квартирі [ADDRESS] , що стверджується довідкою про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Цитадель - центр» №4368 від 11.09.2017 р. У квартирі [ADDRESS] , зареєстрована 1 особа: [PERSON] . Стан квартири - державна. Після смерті основного квартиронаймача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , позивач звернувся до ГРА ЛМР із листом, в якому просив визнати його квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , як члена сім`ї його померлого сина - [PERSON] . Згідно відповіді в.о. голови ГРА ЛМР Гавчак Р. №31-810 від 20.02.2019 р. [PERSON] з 22.05.1990 р. по день смерті, [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , як основний квартиронаймач зазначеної квартири, [PERSON] не був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В березні 2019 р. позивач звернувся з позовною заявою до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівська міська рада, в якій просив визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] . Однак, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 11 грудня 2019 року по справі №461/1517/19 у задоволенні позову відмовлено, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не була основним місцем проживання позивача та був зареєстрований за іншою адресою. Тобто судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права. 08.02.2021 р. Постановою Львівського апеляційного суду, апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 грудня 2019 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову з підстав того, що Галицька районна адміністрація, до якої заявлено позов є неналежним відповідачем за заявленими позовними вимогами, оскільки належним відповідачем є Львівська міська рада, яка не залучалась до участі у справі відповідачем. 05.03.2021 р. позивач виходячи із вищевказаних обставин, звернувся до відповідача із листом про визнання позивача квартиронаймачем як члена сім`ї його померлого сина - [PERSON] (основного квартиронаймача) на підставі ч.2. ст.64, ч.2 ст.106 ЖК України. У відповідь на вказане звернення позивача, ЛМР листом №2901/вих-149 від 26.03.2021 р. покликаючись нате, що позивач не перебуває в Львівській міський раді на квартирному обліку та зареєстрований за іншою адресою відмовив позивачу у визнанні його квартиронаймачем. Позивач зазначає, що проживав спільно з сином [PERSON] , як член сім`ї основного квартиронаймача, у спірній квартирі з 2015 року сплачує комунальні послуги, утримує квартиру в належному санітарному стані. Однак, як вбачається із актів ЛКП «Цитадель-центр», від 05.10.2017, 17.10.2017р. складених комісією в складі працівників ЛКП про те, що [PERSON] періодично проживав з сином [PERSON] . Даний факт підтвердили своїми підписами мешканці: квартири [ADDRESS] [PERSON] та квартири [ADDRESS] [PERSON] . Даний факт підтверджується показами свідків, які у судовому засіданні зазначили, позивач за вказаною адресою не проживав, тільки періодично приходив до сина. Аналогічне підтверджується вироком Галицького районного суду м.Львова від 19.02.2018 р., зі змісту якого вбачається, що: «Допитаний в судовому засіданні потерпілий [PERSON] показав, що загиблий був його сином та разом вони не проживали. Син був неконфліктний, проте часто зловживав спиртними напоями.». Спірна квартира не була основним місцем проживання позивача [PERSON] , і з цього випливає, що батько заходив періодично в квартиру [ADDRESS] до сина [PERSON] . Жодних доказів на підтвердження факту постійного проживання у зазначеній квартирі позивачем не надано. Позивач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] яка складається з двох кімнат житловою площею 27,90 кв.м. з кухнею та комунальними вигодами, загальна площа 49,60 кв.м. Квартира перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про право власності від 09.09.2002 року [NUMBER]). Спірна квартира [ADDRESS] знаходиться у власності територіальної громади м. Львова, інтереси якої представляє Львівська міська рада, а тому лише Львівська міська рада має законне право розпоряджатися квартирою. Крім цього, як встановлено у судовому засіданні, позивач на квартирному обліку у Львівській міській раді не перебуває серед громадян, які потребують покращення житлових умов. Позивач забезпечений житлом. Спірна квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати житловою площею 23,10 кв. м. з кухнею та комунальними вигодами, загальна площа становить 37,40 кв.м. Стосовно укладення договору найму жилого приміщення, то відповідно до ст.61 Житлового кодексу України договір найму жилого приміщення укладається в письмовій формі на підставі ордера. Відповідно до ст. ст.64, 65 Житлового Кодексу України наймач вправі за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство та житлове приміщення з їхнім постійним місцем проживання. Встановлено, що за час тимчасового перебування у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , син [PERSON] жодного разу не звертався з заявою про реєстрацію батька в спірній квартирі, ніколи не просив змінити договір найму. Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Відповідно до роз`яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Відповідно до ч.1 ст.99 Житлового Кодексу України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Відповідно до ч.2 ст.818 ЦК України тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Відповідно до п.13 правових позицій Верховного Суду України від 26.05.2021 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначено, що оскільки за змістом статей 64, 65 Житлового Кодексу України наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. Відповідно до п.14 правових позицій Верховного Суду України від 26.05.2021 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначено, що за змістом ст. 65 Житлового Кодексу України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За положеннями ч.1, 2 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. В п. 13 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначено, що оскільки за змістом ст.ст. 64, 65 ЖК України наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала постійного місця проживання. У відповідності із п.14 вказаного листа за змістом ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача житлового приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею житловому приміщенні. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. За змістом вказаної норми закону, будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст.64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. А судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 (зі змінами, внесеними постановами від 10 березня 1989 року № 2, від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Згідно статті 64 ЖК, особа, яка вселилася як член сім`ї наймача квартири, що належить до державного і громадського житлового фонду, не набуває право користування цією квартирою, якщо при цьому вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням. Що ж стосується покликань предстваника відповідача та предстваника третьої особи, щодо строку позовної давності, в межах якого позивач міг звернутися до суду, оскільки такий, на їх думку, є пропущеним, тому що після смерті основного квартиронаймача [PERSON] у 2017 році минуло 4 роки, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3-4 статті 267 Цивільного кодексу України). Як вбачається із матеріалів справи, [INFO] син позивача - [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 02.09.2017 р. Серія [NUMBER] . Після смерті сина, 06.02.2019 р. позивач звернувся до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради із листом про визнання позивача квартиронаймачем як члена сім`ї його померлого сина - [PERSON] (основного квартиронаймача) на підставі ч.2. ст.64, ч.2 ст.106 ЖК України. У відповідь на вказане звернення позивача, Галицька районна адміністрація ЛМР 20.02.2019 р. листом №31-810 покликаючись на те, що позивач не був зареєстрований у спірній квартирі повернув поданий разом із звершенням пакет документів, фактично відмовив позивачу у визнанні його квартиронаймачем та роз`яснив позивачу право звернутись до суду для вирішення спірного питання. У зв`язку із чим, в березня 2019 року позивач звернувся з позовною заявою до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівська міська рада, в якій просив визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] (справа №461/1517/19). Однак, у задоволенні позову було відмовлено. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. З наведеного вбачається, що позивачем не пропущено 3 річний строк на звернення до суду, тому суд не вбачає правових підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку. Разом з тим, враховуючи вищенаведене та те, що в процесі розгляду справи, судом встановлено, що у позивача відсутні докази спільного проживання з покійним сином [PERSON] , спірна квартира не була основним місцем проживання позивача, відсутні докази ведення спільного господарства, покупки речей домашнього вжитку, виклику лікаря, відсутні листи чи будь-яка кореспонденція, позивач забезпечений житлом, а також, судом враховано те, що позивач забезпечений житлом. Тому, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed