Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

01 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 21.01.2021 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПрАТ «СК «Уніка» про відшкодування майнової шкоди, завданої в результаті ДТП від 15.05.2018 року за участю автомобіля Volkswagen Golf днз [NUMBER] та автомобіля DAF XF 95 днз [NUMBER] . Справа в подальшому була передана на розгляд Шевченківського районного суду м. Києва, який ухвалою від 26.04.2021 року прийняв до свого провадження позов [PERSON] . Разом з тим, з моменту відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження минув строк більш ніж 155 днів, що є порушенням ч.1 ст. 275 ЦПК України. У цьому позивач вбачає порушення його права на розгляд справи в продовж розумного строку а також право на ефективних засіб юридичного захисту, визначених в ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, що позбавляє його можливості повноцінного користування пошкодженим рухомим майном у зв`язку з неможливістю його відновлення після дорожньо-транспортної пригоди за рахунок стягнення грошових коштів, які на погляд позивача страховик має йому сплатити згідно норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Із зазначеним позивач пов`язує настання моральної шкоди, яка виразилася душевних стражданнях та емоційній пригніченості через бездіяльності Шевченківського районного суду м. Києва щодо дотримання розумного строку судової процедури, приниження честі та гідності позивача тривалою бездіяльністю позивача щодо забезпечення ефективної реалізації конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту, а також приниження честі та гідності позивача триваючою бездіяльності Шевченківського районного суду м. Києва при здійсненні судових процедур, зокрема щодо зобов`язання держави поважати права позивача, в тому числі, на справедливий суд. На підставі вищенаведеного, позивач прохав стягнути з держави на його користь моральну шкоду в загальному розмірі 300\~000 грн. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.26). У встановлений судом строк, представник Міністерства юстиції України в подав відзив у якому вказав на безпідставності позовних вимог. У відзиві зауважується, що Міністерство юстиції України не являється належним відповідачем по справі, оскільки участь міністерства забезпечується лише в закордонних юрисдикційних справах за участю іноземних суб`єктів та України. Окрім того, права за захистом яких звернувся позивач, працівниками органів юстиції не порушувалися. Окрім того, представник відповідача вказує, що позовна заява [PERSON] не може бути предметом судового розгляду, адже оскарження дій суду в рамках певної справи не можуть здійснюватися шляхом ініціювання окремого судового процесу. Вважає, що позивачем не надано належних доказів, наявності моральної шкоди. На підставі вищенаведеного представник відповідача прохав у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.31-35). Представником Шевченківського районного суду м. Києва також було подано відзив, у якому зауважено на необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. Зокрема представник відповідача зауважив, що позовна заява [PERSON] не може бути предметом судового розгляду, адже оскарження дій суду в рамках певної справи не можуть здійснюватися шляхом ініціювання окремого судового процесу, що є легітимним обмеженням, покликаним забезпечення правової визначеності у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. У відзиві вказується, що права [PERSON] , були забезпечені у повному обсязі, які він реалізував у процесуальному полі як і передбачено нормами чинного законодавства. Зважаючи на вищенаведене, представник відповідача прохав у задоволенні позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзиви відповідачів позивач не скористався. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник, адвокат Негольшов С.М. позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник Шевченківського районного суду м. Києва в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій прохав розгляд справи провести у його відсутність, у задоволенні позову прохав відмовити з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 15.05.2018 року на 238 км автодороги М03 сталася ДТП за участю автомобіля Volkswagen Golf днз [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та автомобіля DAF XF 95 днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] 21.01.2021 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПрАТ «СК Уніка» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. 25.01.2021 року відповідним судом було відкрито провадження у справі. В подальшому\~справу за\~позовом [PERSON] \~ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.02.2021 року було направлено до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю (а.с.14). 26.04.2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2021 року відповідну справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.15) Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.10.2021 року у задоволенні позову [PERSON] до ПрАТ «СК «Уніка» про відшкодування майнової шкоди, завданої в результаті ДТП (стягнення страхового відшкодування) відмовлено у повному обсязі. [PERSON] вважає, що строк розгляду справи не є розумним, в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, чим він фактично був позбавлений ефективного засобу юридичного захисту закріпленого ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Надаючи оцінку встановленим обставинам суд зауважує наступне. Так, за своєю суттю, спір виник стосовно цивільних деліктних правовідносин. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173 та 1174 Цивільного кодексу України. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. У відповідності до ч.1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Позивач доводячи такий елемент складу цивільного правопорушення як «протиправність» переважно спирається на міжнародно-правові акти, ратифіковані Україною, зокрема на положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В контексті наведеного, суд зауважує. За змістом ст.ст. 8-9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Перший протокол, протоколи N 4 і N 7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи N 2 і N 11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі ратифіковані Законом України від 17.07.1997 року. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його\~справи упродовж\~розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Метою цієї статті є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав перед тим, як вдатися до механізму звернення до ЄСПЛ (див. mutatis mutandis рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Ukraine, заява № 30210/96, § 152)). Вирішальним для оцінки ефективності засобу юридичного захисту щодо скарги на тривалість провадження є те, чи забезпечує відповідний засіб, створений державою, адекватне виправлення ситуації постраждалої особи. ЄСПЛ неодноразово визнавав порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції щодо гарантування права на вирішення судом спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру впродовж розумного строку, а також порушення статті 13 Конвенції через відсутність ефективних юридичних засобів захисту від порушення зазначеного права (див., наприклад, рішення від 1 березня 2018 року у справі «Літвінюк проти України» (Litvinyuk v. Ukraine, заява № 55109/08), від 12 жовтня 2017 року у справі «Криворотова та інші проти України» (Krivorotova and Others v. Ukraine, заяви № 57166/08 та 3 інші), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02,)). Правова категорія «упродовж розумного строку» вжита в ст. 6 Конвенції є оціночним поняттям. Так, ЄСПЛ в своїй сталій практиці зауважує що розумність тривалості судового розгляду повинна оцінюватися в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявників (див. рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Тобто, ЄСПЛ застосовуючи положення ч.1 ст. 6 Конвенції при наданні оцінки розумності провадження, вказує на необхідності комплексного та всестороннього дослідження обставин, які впливають на строки розгляду. Судом встановлено, що з моменту відкриття провадження Шевченківським районним судом м. Києва (26.04.2021) до момент постановлення рішення у справі (13.10.2021) минуло повних 5 місяців. Строк, з моменту подання позивачем позовної заяви (21.01.2021) до моменту надходження надходження справи до Шевченківського районного суду м. Києва, судом не береться до уваги, адже затримка розгляду спричинена виключно діями позивача, який здійснив подачу позову з порушенням правил підсудності, що встановлено відповідною ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.02.2021 року, яка позивач не була оскаржена та набрала законної сили 09.03.2021 року. На переконання суду, позивач помилкового ототожнює процесуальний строк, вжитий в ч.1 ст. 275 ЦПК України з правовою категорією «упродовж розумного строку» вжитою в ст. 6 Конвенції. Сам факт перевищення процесуального строку, визначеного у національному процесуальному законодавстві, не призводить до автоматичного порушення державою конвенційних зобов`язань в частині справедливості судового провадження. Національне процесуальне законодавство надає суду дискреційні повноваження продовжувати процесуальні строки. Питання щодо процесуального оформлення такого продовження строків судом у певній справі не може бути предметом дослідження в рамках іншого окремого судового розгляду, а тому суд вирішує позовні вимоги [PERSON] лише через призму розумності строків провадження вцілому, як елементу права на справедливий суд. Аналізуючи практику ЄСПЛ у якій було констатовано порушення розумних строків розгляду справи, вбачається, що такі висновки були зроблені у справах де їх розгляд тривав від 5 років і більше (див., наприклад, рішення від 1 березня 2018 року у справі «Літвінюк проти України» (Litvinyuk v. Ukraine, заява № 55109/08), від 12 жовтня 2017 року у справі «Криворотова та інші проти України» (Krivorotova and Others v. Ukraine, заяви № 57166/08 та 3 інші), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02)). Але «право на справедливий суд» є багатоаспектним поняттям і його не варто пов`язувати лише розумністю строків судового розгляду. На цьому зауважує і ЄСПЛ, зокрема, зауважуючи, що стаття 6 передбачає невідкладність судового розгляду, але водночас вона закріплює і загальніший принцип належне відправлення правосуддя. Тому слід віднайти справедливу рівновагу між різними аспектами цієї основоположної вимоги (Boddaert проти Бельгії, § 39). Позов [PERSON] до ПрАТ «СК Уніка» Шевченківським районним судом м. Києва розглянутий з постановленням рішення. Це дає підстави стверджувати, що правосуддя, як функція суду, здійснилося. Строк розгляду справи тривалістю повних п`ять місяців не виходить за межі поняття розумності. Належних та достатніх доказів, які б свідчили про протилежне позивач не надав. В свою чергу, процесуальний закон забороняє здійснення процесу доказування на основі припущень. За змістом\~ч.ч.\~1,6\~ст.\~81\~ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Критично суд сприймає доводи позивача з приводу його моральних страждань, адже констатування самого факту перевищення строків розгляду справи, відведеного відповідною нормою процесуального закону для розгляду справ спрощеного позовного провадження, не могло та й не здатне заподіяти шкоди честі та гідності позивача. Суд наголошує, що з`явлення позову про відшкодування моральної шкоди не може використовуватися як форма збагачення особи. Стосовно негативних емоцій про які позивач повідомляє, то для суду є очевидним, що такі емоції, позивач пов`язує насамперед не з судовими процедурами, а з самим фактом ДТП, за наслідками якого було пошкоджено майно позивача, що свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку, як елементу цивільного правопорушення, між діяннями відповідачів та емоційним напруженням позивача. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Так, у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в силу закону, був звільнений від сплати судового збору за подання позову. Враховуючи дану обставину та відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести в рахунок держави.

Outcome: dismissed