Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею - 68,3 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 13 червня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №1327 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук Андрієм Ярославовичем. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 09 січня 2008 року між ВАТ Банк Універсальний та [PERSON] було укладено кредитний договір №011-2008-001, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] , отримав кредит у розмірі 120 000 тисяч доларів США, строком до 01.01.2038 року зі сплатою 13,95 % річних за користування кредитом. 27.08.2018 року рішенням Сихівського районного суду м.Львова позовні вимоги були задоволені та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №011-2008-001 від 09 січня 2008 року на суму 84 935 доларів США. Постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27.08.2018 року залишено без змін. На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист від 11.10.2018 року та приватним виконавцем 14.03.2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58623038. Також приватним виконавцем були винесені постанови про арешт коштів та арешт майна боржника. В ході здійснення виконавчих дій було з`ясовано, що боржнику [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно - квартира загальною площею - 68,3 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно інформаційної №252489684 від 13.04.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості майна, стало відомо, що 13.06.2016 року [PERSON] відчужено квартиру загальною площею - 68,3 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , шляхом укладення договору дарування за реєстрованим номером 1327 на Ѕ частки квартири на [PERSON] та Ѕ частки квартири на [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук Андрієм Ярославовичем. Вважає, що укладення спірного договору спрямоване на уникнення зобов`язань за кредитним договором, без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються цим правочином. Укладення зазначеного договору дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки дії сторін даного договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно в майбутньому та уникнення стягнення за його рахунок в майбутньому грошового зобов`язання, що є підставою для визнання його недійсним. У зв`язку із чим просить позов задоволити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні позовні заяві та додаткових письмових пояснень до позовної заяви, просить позов задоволити. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки укладення договору жодним чином не було пов`язано із наявністю заборгованості, а було зумовлено розірванням шлюбу відповідача та спором подружжя про поділ майна. Саме таким чином подружжям було вирішено питання поділу майна, оскільки діти залишались із дружиною, іншого житла окрім вказаної квартири діти не мають. На час укладення договору відповідачу не було відомо про відкриття провадження у цивільній справі про стягнення боргу. Крім того, просить застосувати строк позовної давності, оскільки позов було подано із пропуском трирічного строку. Представник третьої особи органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому також просить відмовити у задоволенні позову, оскільки органом опіки та піклування було надано дозвіл на вчинення вказаного правочину і відповідне розпорядження позивачем не оскаржувалось. Крім того, задоволення позову порушувати права неповнолітніх оскільки призведе до позбавлення їх житла. Третя особа - приватний нотаріус Паук А.Я. в судове засідання не з`явився, хоча були належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 червня 2016 року [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , від імені яких діяла законний представник - [PERSON] , уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук А.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 1327, відповідно до умов якого [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] , [PERSON] квартиру загальною площею 68,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала дарувальнику на праві приватної власності. Як вбачається з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 13.04.2021 року № 252489684, квартира ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 949141346101), розташована за адресою: [ADDRESS] , на даний час належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , по Ѕ кожниму, на підставі договору дарування № 1327, посвідченого 13 червня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук А.Я. Разом із тим, судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27.08.2018 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Вирішено стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 011-2008-001 від 09.01.2008 в розмірі 84 935, 56 доларів США. Провадження у даній справі було відкрито 25.04.2016 р. Постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27.08.2018 року залишено без змін та Сихівським районним судом м.Львова року видано виконавчий лист №464/3214/16-ц. На підставі вказаного виконавчого листа приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць Андрієм Андрійовичем, відкрито виконавче провадження № 58623038. Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним має бути встановлено наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як встановлено судом, [PERSON] здійснив безоплатне відчуження належного йому майна за договором дарування на користь своїх дітей [PERSON] та [PERSON] через незначений період часу після відкриття провадження у справі про стягнення з нього значної суми заборгованості за договором кредиту, відтак, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом відносно кредитора, оскільки укладено договір дарування, який порушує майновий інтерес кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. За викладених обставин справи вбачається, що сторони договорів дарування не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного йому майна відбулося після відкриття судом провадження у справі про стягнення з нього заборгованості за договором кредиту, а тому вважає, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на вказане майно. Укладення особою договору дарування майна зі своїми дітьми свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі). Крім того, про намір приховування свого майна від звернення на таке стягнення в рахунок погашення боргу, свідчить і той факт, що відповідачем [PERSON] після відкриття провадження у справі протягом короткого періоду часу було відчужено не лише квартиру, яка є предметом оспорюваного договору, а усі належні йому об`єкти нерухомого майна. Разом із тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у даній справі, вирішуючи яку суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із матеріалів справи оспорюваний договір було укладено 13.06.2016р., а із даним позовом позивач звернувся 03.06.2021 р. Враховуючи наявність ряду спорів між позивачем та [PERSON] про стягнення із нього значних сум заборгованості, починаючи з 2016 року, а також вільний доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд вважає, що позивач мав реальну можливість перевірити майновий стан відповідача, зокрема, факт наявності або відсутності зареєстрованих речових прав останнього на нерухоме майно, перехід таких прав, а відтак, і про факт укладення оспорюваного договору, а тому міг дізнатись про факт укладення оскаржуваного кредитного договору, починаючи з моменту його укладення - 13 червня 2016 року. Однак, із даним позовом позивач звернувся до суду лише 03.06.2021 р., тобто, із значним пропуском трирічного строку позовної давності. Відповідно до ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи зазначені обставини, а також наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 234, 317, 319, 321, 717, 718, 719 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed