Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-31 00:00:00

19.10.2021 р. адвокат Шуста В.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивовано тим, що 27.08.1977 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, під час якого ними на підставі рішення виконавчого комітету №122 від 14.12.1977 року Воловецької селищної Ради народних депутатів про виділення земельної ділянки під будівництво жилого будинку по [ADDRESS] , було побудовано житловий будинок. Також відповідно до рішення виконавчого комітету №190 від 09.12.1987 року Воловецької селищної ради народних депутатів [PERSON] отримав дозвіл на добудову до будинку літньої кухні, ванни та кладовки і будівництво сараю. 10.07.2007 року шлюб між сторонами розірвано. Проте, [PERSON] не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок та не отримав правостановлюючого документа, відмовляючись іти на будь- які компроміси з позивачкою з приводу даного питання. Зважаючи на вищенаведене, позивачка просить суд визнати житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позову не заперечили за умови встановлення в судовому засіданні законних на це підстав. Від представника відповдача Воловецької селищної ради надійшла заява про слухання справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує, якщо суд знайде правові підстави для задоволення такого. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами було укладено шлюб 27.08.1977 року (Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.08.1977 р.), який тривав до до 10 липня 2007 (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 10.07.2007). Під час шлюбу [PERSON] згідно рішення виконкому Воловецької селищної ради народних депутатів №122 від 14.12.1977 року виділено земельно ділянку площею 700 кв.м. і надано право на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . На підставі даного рішення [PERSON] оформив будівельний паспорт земельної ділянки на будівництво двоповерхового індивідуального жилого будинку за адресою [ADDRESS] . Крім цього, рішенням виконавчого комітету Воловецької селищної ради народних депутатів Закарпатської області №190 від 09.12.1987 року [PERSON] надано дозвіл на добудову до будинку літньої кухні, ванни та кладовки і будівництво сараю. Відповідно до Технічного паспорта Бюро технічної інвентаризації від 11.05.1990 року житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , завершені будівництвом. При цьому, відповідно до довідки Воловецької селищної ради №963 від 26.08.2021 колишню адресу [ADDRESS] , змінено на [ADDRESS] . Так, згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Частинами п`ятою, восьмою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на закінчене будівництвом домоволодіння має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Суд констатує, що позивачем не надано доказів звернення до органу державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку. Ні позивач, ні відповідач не набули права власності на новостворене нерухоме майно -житловий будинок та з належними до нього господарськими будівлями, оскільки не завершили процедуру прийняття нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації. За змістом ст.392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в сторін право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Враховуючи, що у сторін право власності на нерухоме майно відсутнє через незакінчення визначеної законодавством процедури набуття права власності на закінчений будівництвом об`єкт, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна в судовому порядку не є належним способом захисту прав позивача та є передчасним. Таким чином, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 908 гривень.

Outcome: dismissed