Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до Городоцької міської ради Львівської області, треті особи - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, Львівська районна державна адміністрація, у якій просить визнати недійсними розпорядження голови Городоцької РДА № 87 від 20.02.2002 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 1.2816 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 013875, виданий 27.02.2002 на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Городоцької РДА № 87 від 20.02.2002, скасувавши в Поземельній книзі запис про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку; визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) площею 1.43 умовних кадастрових гектари, що належало [PERSON] на підставі Сертифікату ЛВ 0089525, виданого 06.04.1997, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов мотивує тим, що нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на вищенаведене спадкове майно, оскільки правовстановлюючі документи на земельні ділянки видані Городоцькою райдержадміністрацією після смерті спадкодавця, відсутність інших особистих доументів. З покликанням на відсутність спору щодо вказаного майна, інших спадкоємців, те, що він позбавлений можливості реалізувати та оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позові, просив про розгляд справи у його відсутності (а.с. 104). Представник Городоцької міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, міський голова подав до суду пояснення, в якому позов визнав, просив справу розглядати без участі представника міської ради (а.с. 66-68). Представник третьої особи - Львівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, голова подала письмове клопотання, в якому проти задоволення позову не заперечила, просила про розгляд справи без її участі (а.с. 110). Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили (а.с. 63, 109). У судове засідання учасники процесу не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому суд, з урахуванням поданих сторонами заяв, вирішив здійснювати розгляд справи у їхній відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши заяви позивача, представника відповідача, клопотання третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За положеннями ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 р., прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із позовної заяви, копій свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] померла баба позивача - [PERSON] , після смерті якої, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, спадщину, в тому числі право власності на земельну ділянку, площею 1.2816 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Долинянської сільської ради Городоцького району Львівської області прийняла дочка - [PERSON] - мати позивача, яка [INFO] померла (а.с. 9, 10). Згідно норм гл. 84 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Дана позиція викладена також у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Із копії заповіту, посвідченого головою Долинянської сільської ради Городоцького району Львівської області Тирпак І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 29 (а.с. 12) вбачається, що 08.06.2018 [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, все те, що буде їй належати на день смерті, і на що за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із оглянутої в суді копії Спадкової справи № 31/2020, заведеної після смерті [PERSON] , позивач [PERSON] 09.06.2020 отримав Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема, житловий будинок [ADDRESS] , а також на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.2500 га (а.с. 11, 45). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається, крім іншого, із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1.2816 га, яка знаходиться на території Долинянської сільської ради Городоцького району Львівської області та належали [PERSON] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 013875, виданого 27.02.2002 на підставі розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації № 87 від 20.02.2002 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373 (а.с. 16). Із листа державного нотаріуса Городоцької державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Шаравари В.В. № 923/01-16 від 19.11.2020, вбачається, що позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1.2816 га, яка знаходиться на території Долинянської сільської ради Городоцького району Львівської області у зв`язку з тим, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 013875 виданий 27.02.2002, тобто після смерті матері спадкодавці - [PERSON] (а.с. 15). Так, як вбачається із копії Державного акту серії на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 013875, виданого на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації № 87 від 20.02.2002 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 373, датою його видачі є 27.02.2002, тобто після смерті [PERSON] . Згідно вказаного Державного акту останній передавалась у власність земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1.2816 га (а.с. 16). З копій Витягу з книги реєстрації сертифікатів на середню земельну частку (пай) № 0-13-0.21-564/103-20 від 17.12.2020 вбачається, що [PERSON] надано право на земельну частку (пай), розміром 1,43 умовних кадастрових гектари у землі, яка перебуває у ССГ «Прикарпаття», що на території Долинянської сільської ради Городоцького району Львівської області, видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 0089525, зареєстрований в Книзі реєстрації Сертифікатів за № 13635 та від 06.04.1997 (а.с. 16, 17). Відповідно до п. 2 Указу Президента від 08 серпня 1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 вищезазначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до глави 16 Цивільного Кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України,статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Отже, враховуючи, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 013875 на ім`я [PERSON] від 27.02.2002 виданий після її смерті, а отже, в порушення вимог закону, суд визнає його недійсним та скасовує його державну реєстрацію в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 373, скасувавши в Поземельній книзі записи про державну реєстрацію права власності. З огляду на вищенаведене, а також враховуючи фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин і досліджені судом під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що померла [INFO] [PERSON] була членом ССГ «Прикарпаття», за життя отримала право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у його власності, однак Державний акт на право приватної власності на землю виданий після її смерті, обставин, які б вказували, що вона при житті набула, або володіла правом на земельну частку (пай) неправомірно, в суді не встановлено, мати позивача - [PERSON] після смерті матері спадщину прийняла, [PERSON] після смерті [PERSON] частину спадкового майна прийняв та отримав свідоцтво про право на спадщину, інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно, крім нього, немає, а отже, є підстави до визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) згідно вищезазначеного сертифікату в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved