Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву зазначив, що з 1993 року він користується двокімнатною квартирою [ADDRESS] . В подальшому позивачем та його матір`ю [PERSON] , яка проживала з ним, було прийнято рішення про придбання квартири [ADDRESS] з метою об`єднання її з квартирою [ADDRESS] , які межують, в одну велику квартиру для проживання його сім`ї. Зазначає, що оскільки йому не вистачало коштів на придбання квартири, він позичив на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у чоловіка своєї сестри (відповідача [PERSON] ) - [PERSON] грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США, оформивши право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] на [PERSON] (мати позивача) та іншу 1/2 частину квартири на [PERSON] . Позивач вказує на те, що до 1996 року позивач та його мати робили в квартирі ремонт за свої кошти та в подальшому домовилися з відповідачем та її чоловіком про те, щоб квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] здавати в оренду для отримання коштів щоб повернути борг. Вказує, що в 1997 році відповідачка розлучилася зі своїм чоловіком [PERSON] , який надав у 1999 році довіреність своєму знайомому [PERSON] для оформлення договору дарування 1/2 частини квартири на відповідачку [PERSON] . З 1999 року квартира [ADDRESS] стала належати 1/2 частина відповідачці та 1/2 частина матері сторін [PERSON] . В 2004 році мати подарувала свою 1/2 частину квартири позивачу [PERSON] . З моменту придбання квартири 27.08.1993 відповідач [PERSON] в квартирі не проживала, оскільки мешкає з родиною у Лондоні , 1/2 частину квартири належної їй на праві власності не утримувала, не ремонтувала та не дбала про неї з моменту придбання. З урахуванням останньої редакції заяви про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог від 07.11.2018, просив суд: припинити право спільної власності відповідача [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; присудити на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] в розмірі 2260000 (два мільйони двісті шістдесят тисяч) грн., що становить ринкову вартість частки квартири і відповідно до експертного висновку; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , площею 36,41 кв. метри. В червні 2019 року [PERSON] звернулась до [PERSON] із зустрічним позовом про визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та стягнення матеріальної компенсації за користування часткою квартири, а в серпні 2020 року збільшила свої позовні вимоги за зустрічним позовом, звернувшись до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила: стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну компенсацію за володіння її 1/2 частини у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] в сумі 978323 (дев`ятсот сімдесят вісім тисяч триста двадцять три) грн.; визначити порядок користування спірною квартирою [ADDRESS] , виділивши позивачу кімнату площею 24 кв.м., відповідачу [PERSON] виділити кімнату площею 24,8 кв.м., коридор - 11,1 кв.м., вбиральню поєднану - 7,1 кв.м., кухню- 9,3 кв.м. - залишити в спільному користуванні; Усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення позивача [PERSON] в спірну квартиру. Стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати за зустрічним позовом. В обґрунтування своєї позовної заяви зазначила, що вона є власним 1/2 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування частини квартири від 29.10.1999, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пушня Т.І., зареєстрованим за № 3505. Вважає, що її проживання в іншій країні та неможливість деякий час за сімейними обставинами та за станом здоров`я приїздити до своєї квартири, не позбавляє її права вільно користуватися та на свій розсуд розпоряджатися своєю частиною власності у спірній квартирі. Позивач [PERSON] вказує, що відповідач [PERSON] фактично визнає в своїй позовній заяві, що він перешкоджає їй користуватись належною їй частиною спірної квартири, вважаючи, що має право розпоряджатися нею на свій розсуд. Крім того, вказала, що із заяви про збільшення позовних вимог позивача за основним позовом [PERSON] вбачається, що він одноособово користується квартирою [ADDRESS] та не визнає право позивача розпоряджатись належною їй 1/2 частиною спірної квартири. Рішенням Печерського районного суду від 13.03.2014 у справі № 757/23167/13-ц, яке набрало законної сили, за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та вселення позов задоволено, зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні спірною квартирою та вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Даним рішенням встановлено, що [PERSON] чинив [PERSON] перешкоди у користуванні її частиною квартири [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом також зазначила, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] ніколи в своєму житті не працював, жив за рахунок здачі в оренду двох квартир: двокімнатної [ADDRESS] та двокімнатної [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.01.2016 позов [PERSON] до [PERSON] , реєстраційної служби Головного управління у м. Києві про визнання права власності за набувальною давністю залишено без руху. Ухвалою суду від 03.02.2016 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , реєстраційної служби Головного управління у м. Києві про визнання права власності за набувальною давністю відкрито провадження. Ухвалою суду від 05.09.2016 у задоволенні заяви позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 14.02.2017 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , реєстраційної служби Головного управління у м. Києві про визнання права власності за набувальною давністю прийнято до провадження судді Новака Р.В. Ухвалою суду від 17.04.2020 в задоволенні заяви позивача про відвід судді Новаку Р.В. відмовлено, зупинено провадження у справі. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л. у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Печерського районного суду м. Києва відмовлено. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 25.05.2022 поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. На виконання положень п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набула чинності 15.12.2017, у вказаній справі проведено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в судове засідання повторно не з`явилися, заяву про розгляд справи у їх відсутність до суду не направили. Позивач [PERSON] подав до канцелярії суду заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку із поганим станом здоров`я. До заяви долучив копію довідку №15 від 18.02.2022, видану КНП «ЦПМСД» Вишгородської міської ради Вишгородська амбулаторія ЗПСМ №2. Разом з тим, позивачем неодноразово було подано заяви про перенесення розгляду справи, які містяться в матеріалах справи. Крім того, матеріали справи містять докази щодо наявності у позивача [PERSON] представника - адвоката Мазуренко Т.С. Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Просила позов [PERSON] до [PERSON] , реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві про припинення права приватної власності на 1/2 частину квартири та визнання права власності залишити без розгляду, посилаючись на те, що позивачем вчиняється систематичне зловживання процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. Зустрічний позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачені процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі «Alimentaria Sanders S. A. v. Spain» від 07.07.1989 №11681/85). Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач недобросовісно користується наданими законом процесуальними правами в судове засідання повторно не з`явився, а отже позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві про припинення права приватної власності на 1/2 частину квартири та визнання права власності слід залишити без розгляду. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування частини квартири від 11.05.2004, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І., зареєстрованим за № 10-2228. [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування частини квартири від 29.10.1999, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пушня Т.І., зареєстрованим за № 3505. Рішенням Печерського районного суду від 13.03.2014 у справі № 757/23167/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та вселення позов задоволено, зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні спірною квартирою та вселено її у квартиру. Згідно технічного паспорту, квартира [ADDRESS] є двокімнатною, загальна площа 86, 40 кв.м., житлова - 48,80 кв.м., в тому числі: 1а кімната - 24,8 кв.м., 2а кімната - 24,0 кв.м., коридор - 11,1 кв.м., вбиральня поєднана - 7,1 кв.м., кухня - 9,3 кв.м., балкон - 1,7 кв.м. З висновку експерта № 02/04/18 від 02.04.2018 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, що проведено судовим експертом Стасюк Марією Юріївною, вбачається, що з технічної точки зору відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва розділити квартиру за адресою [ADDRESS] на дві ізольовані квартири відповідно до часток співвласників ( по 1/2 частині кожному) не вбачається можливим. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що він одноособово користується всією спірною квартирою та заперечує право позивача [PERSON] на розпорядження належною їй 1/2 частиною квартири. Виходячи з аналізу матеріалів справи, суд вважає, що має місце порушення прав власності позивача за зустрічним позовом [PERSON] , що полягає у перешкоджанні відповідачем [PERSON] розпорядженню належній їй 1/2 частиною квартири. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Оспорення або невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом зазначені у статті 16 ЦК України. Одним з таких способів зазначено відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу полягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений, зокрема статтею 16 ЦК України, але є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам спричиненим цим порушенням. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У відповідності до ч. 1 ст. 358, ст. ст. 361, 362 ЦК України, передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. При цьому, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а інші співвласники мають переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1, ч. 2 та ч. 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Що стосується позовних вимог щодо стягнення матеріальної компенсації за користування 1/2 частиною квартири то відповідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію за користування 1/2 частиною спірної квартири в сумі 978323 (дев`ятсот сімдесят вісім тисяч триста двадцять три) грн. У Постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 204/3949/17 зазначено, що при вирішенні справи суди мають враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому, суду необхідно ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. При розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За частиною першою статті 356, частиною першою статті 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18) та постанові Верховного Суду України від 08.09.2021 у справі № 761/44705/19. Відповідно до ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та стягнення матеріальної компенсації за користування часткою квартири, підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд задовольнив позовні вимоги за зустрічним позовом, на користь позивача за зустрічним позовом підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8624,30 грн.

Outcome: approved