Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом та просить встановити факт спільного проживання [PERSON] з спадкодавцем (дядьком) - [PERSON] за однією адресою на момент відкриття спадщини, який помер [INFO] та визнати за нею право власності на житловий будинок (літ.А1-1) загальною площею 44,6м.кв., з господарськими будівлями та спорудами, а саме: сарай (літ. «Б1»), погріб (літ. «В1»), вбиральня (літ. «Д1»), огорожа «№1», огорожа «№2» та хвіртка «№3», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Свої вимоги мотивує наступним. [INFO] помер її дядько [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме, житловий будинок [ADDRESS] . Однак, на вказаний будинок не було зареєстровано право власності, оскільки даний будинок відноситься до колгоспного двору і померлий [PERSON] був його останнім членом. Спадкодавець не був одружений і не мав своїх дітей. Відповідач - [PERSON] (мама позивачки і сестра [PERSON] ) є спадкоємцем другої черги, однак вона не бажає приймати спадщину. Зазначає, що на день смерті [PERSON] вона проживала 01.05.2018р. по день смерті спадкодавця в [ADDRESS] . Позивачка зверталася в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у зв`язку з тим, що вона пропустила строк для прийняття спадщини встановлений ст.1270 ЦК України та рекомендовано звернутися в суд. Представник позивача - адвокат Фрей А.В. надав суду заяву в якій вказує, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Відповідач [PERSON] подала в суд заяву, у якій вказує, що визнає позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову, справу просить слухати у її відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд не приймає визнання позову відповідачкою, оскільки таке визнання не відповідає вимогам чинного законодавства. Згідно частини другої статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для прийняття спадщини за ч.3 ст. 1268 ЦК України має значення саме постійне проживання з спадкодавцем на момент смерті. Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В той же час ЦК України не дає визначення постійного, переважного або тимчасового проживання. Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього ж Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що проживання в певному місці буде постійним, якщо особа проживала в ньому понад шість місяців протягом року, та при цьому реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Для визначення, чи певне житло є місцем проживання особи, слід встановити існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем такого проживання. Та при цьому першочергове значення в таких випадках мають, зокрема, довідка органу реєстрації місця проживання на день смерті спадкодавця та/або покази свідків, які безпосередньо (поблизу) проживають до спірного житла або в силу певних обставин періодично його відвідують. Проте, згідно із частиною першою ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ст.79 ЦПК ). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення. Всупереч вимогам вказаних статей, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б однозначно підтверджували факт спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою. Позивач надала суду лише довідку Сокальської міської ради від 06.07.2021р. про те, що [PERSON] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . На день його смерті разом з ним проживала племінниця [PERSON] з 01.05.2018р. Також, позивачкою надано свідоцтво про шлюб з якого встановлено, що вона з 28.10.2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а відтак, за приписами ч.4 ст.3, ст.21 СК України вони створили сім`ю. Однак, позивачкою не надано жодних доказів про те що у неї з чоловіком встановлено режим окремого проживання. Матеріали справи не містять достатніх доказів та підтвердження обставин спільного проживання позивача зі спадкодавцем [PERSON] за однією адресою на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦПК України - незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Із дослідженого свідоцтва про смерть встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . З досліджених свідоцтв про народження та про шлюб встановлено, що позивачка [PERSON] є племінницею [PERSON] . Крім цього, з досліджених свідоцтв про народження та про шлюб встановлено, що відповідачка [PERSON] є сестрою [PERSON] . З довідки виданої КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» встановлено, що станом на 31.12.2012р. житловий будинок [ADDRESS] на праві власності не зареєстрований. Вказаний житловий будинок складається з житлової кімнати, коридора, кухні та кладової, загальною площею 44,6м.кв. Також, до будинковолодіння відносяться: господарські будівлі та споруди, а саме: сарай (літ. «Б1»), погріб (літ. «В1»), вбиральня (літ. «Д1»), огорожа «№1», огорожа «№2» та хвіртка «№3». Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 ст. ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про спадкування від 30.05.2008 №7 визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідну до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. За змістом п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. З відповіді на звернення наданої Радехівською державною нотаріальною конторою 15.09.2021р. встановлено, що [PERSON] повідомлено, що відкрити спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] немає підстав так як [PERSON] пропустила термін для прийняття спадщини встановлений ст.1270 ЦК України. Рекомендовано звернутись в суд з позовом за продовженням строку прийняття спадщини або за визнанням факту прийняття спадщини чи права на спадщину. Разом з цим, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, а не з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , як рекомендовано у листі Радехівської державної нотаріальної контори. Крім цього, відповідно до ст. ст. 1261, 1262, 1263, 1264, 1265 ЦК України: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця; у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. Судом установлено, що у померлого [PERSON] спадкоємці першої черги відсутні, оскільки він був неодружений та не мав дітей. Із спадкоємців другої черги є рідна сестра спадкодавця - [PERSON] , а спадкоємцем п`ятої черги померлого [PERSON] є його племінниця - [PERSON] . З матеріалів справи встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] нотаріусом не заводилась. Спадкоємець другої черги - відповідач [PERSON] у межах шестимісячного строку з дня смерті [PERSON] не подала заяви про відмову від прийняття спадщини за померлим рідним братом [PERSON] . З матеріалів справи встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази існування перешкод для оформлення спадкових прав позивача у нотаріальному порядку після визначення додаткового строку на прийняття спадщини, в тому числі, відсутня відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, що вказувало б на виникнення цивільно-правового спору. Між тим, без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, зокрема спадкоємця другої черги за законом - відповідачки [PERSON] . Таким чином, з огляду на матеріали справи, судом не встановлено порушення особистого немайнового або майнового права та інтересу позивача, в силу п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, не встановлено обставини позбавлення позивача права отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті дядька в нотаріальній конторі. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed