Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визна ння [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником вищевказаної квартири. Відповідачка зареєстрована в спірній квартирі, однак за місцем своєї реєстрації з 15 березня 2020 року не проживає. Факт реєстрації [PERSON] в житловому приміщенні порушує його право на вільне розпорядження належним йому майном, зокрема, не дає можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Позивач в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак від неї на адресу суду надійшла заява про визнання позову, просить слухати справу без її участі. Суд, в силу ч.3 ст.211 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 10.02.2022 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.03.2022 від відповідачки надійшла заява про визнання позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. З договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2018, Р№ 1458 вбачається, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135530019 від 27.08.2018 вбачається, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . З акту обстеження, складеного старостою Білокриницького старостинського округу Кременецької міської ради 21.12.2021 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] відповідачка [PERSON] фактично не проживає з 15 березня 2020 року. З витягу № 281/10-11 від 21.12.2021, виданого виконавчим комітетом Кременецької міської ради вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] . З витягу про державну реєстрацію прав № 35777638 від 09.10.2012 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Суд не бере до уваги такі письмові докази, як: свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , оскільки дані докази не стосуються предмета позову. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, яке належить на праві приватної власності позивачу. Оцінка суду. Вивчивши зміст позову, беручи до уваги визнання позовних вимог відповідачкою, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та представлені позивачем на виконання вимог ст. 80, 81 ЦПК України, які він вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, розпоряджається належним йому майном на власний розсуд. Згідно ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жодного договору найму зі позивачем відповідачі не укладали. Ст.72 Житлового кодексу України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та п. 26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ №207 від 02.03.2016 р.), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Проте відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3 "Правил реєстрації місця проживання", реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 8 Правил реєстрації місця проживання з питань «прописки» необхідно звертатися до органу реєстрації безпосередньо (тобто до відповідного органу місцевого самоврядування) або до центру надання адміністративних послуг (у випадку, якщо такий центр створено і він надає цю послугу у вашій територіально-адміністративній одиниці). Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У спірній квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка з 15.03.2020 в ній не проживає. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а [PERSON] визнати такою, що втратила право на користування житлом, а саме квартирою, що знаходиться в [ADDRESS] . Розподіл судових витрат. У відповідності до ч.1 ст. 142 ЦПК України та ч.2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved