Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 23.11.2006 року по 05.04.2020 року він працював на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». 05.04.2020 року його було звільнено з посади начальника зміни за ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником умов колективного договору. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. 27 листопада 2020 року Димитровським міським судом Донецької області було ухвалене рішення, яким стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 111274,44 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.04.2020 по 27.11.2020 в сумі 100000,00 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, судовий збір в сумі 840,80 грн., а всього 212115,24 грн. Постановою головного державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 02.02.2021 року було відкрито виконавче провадження № 64333425 з примусового виконання вищевказаного судового рішення. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01 листопада 2021 року було закінчено виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі. За вищезазначеним рішенням суду стягувався середній заробіток за період з 06.04.2020 по 27.11.2020, тобто потрібно стягнути середній заробіток з 28.11.2020 по день фактичного проведення розрахунку із ним. Згідно довідки підприємства його середньоденний заробіток складає 833,54 грн. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 28.11.2020 року по день фактичного виконання рішення, а саме 01.11.2021 року, що становить 190880,66 грн., з розрахунку 229 робочих днів х 833,54 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2020 по 01.11.2021 в сумі 190880,66 грн. Відповідач надав до суду відзив, в якому зазначив, що постановою головного державного виконавця Покровського МРВ ДВС Східного МРУ МЮ (м. Харків) від 02.02.2021 року відкрито виконавче провадження №64333425 з примусового виконання виконавчого листа Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі №226/2563/21 від 05.01.2021 року про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 111274,44 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.04.2020 року по 27.11.2020 року в розмірі 100000,00 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, понесений судовий збір в розмірі 840,80 грн. на загальну суму 212115,24 грн. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01.11.2021 року закінчено виконавче провадження №64333425 у зв`язку із фактичним виконанням рішення у повному обсязі. Відповідач не визнає позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2020 року по 01.11.2021 року в розмірі 190880,66 грн. Оскільки з відповідача на користь позивача Димитровським міським судом стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення судом, то після ухвалення цього рішення і звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і положення ст. 117 КЗпП України в такому разі застосовуватися не можуть, а тим більш повторне стягнення розглядатися судом не правомірне. Позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку за період часу з 28.11.2020 року по 01.11.2021 р. є необґрунтованими, оскільки правовідносини, що виникли після ухвалення судом рішення про стягнення остаточного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні регулюються розділом VI ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», а не КЗпП України. Зазначена позиція узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права. Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що положення ст. 116 та 117 КЗпП України передбачають право на отримання виплат, що мали місце після того, як сума була встановлена судом. Відповідач стверджує, що у позивача немає права на отримання заявленої ним суми у цій справі за затримку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. При цьому відповідач зазначає, що рішенням Димитровського міського суду від 27.11.2020 року по справі №226/2563/21 вже вирішено трудовий спір між сторонами та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати відповідну суму. Тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач з моменту винесення рішення суду та відкриття виконавчого провадження не є розпорядником коштів. Оцінивши дану позицію позивача, відповідач вважає її непослідовною, неспроможною, у зв`язку з чим приходить до висновку, що мотиви, що спонукали позивача протягом певного тривалого періоду не користатися своїм правом звернення до виконавчої служби з вимогою виконання рішення суду були викликані іншими причинами, що дозволяє відповідачу розцінити дану поведінку позивача як зловживання правом. Відповідач зазначає, що вимоги позивача про стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час затримки з 28.11.2020 року по 01.11.2021 року є передчасними. Всі досліджені матеріали підтверджують, що позивач не має доказових фактів, на підставі яких пред`явлено позов, бо не довів наявність суб`єктивного права, за захистом якого він звернувся, не довів, що воно дійсно порушено, не надав доказів, що підтверджують позов. Позивачу по виконавчому листу винесеному 05.01.2021 року, відкритому 02.02.2021 року виконавчому провадженню №64333425 здійснено відповідачем розподіл грошових коштів у розмірі 212115,24 грн., що підтверджується довідкою від 26.08.2021 № 4511/02.3-49/13997. З моменту отримання позивачем грошових коштів минули строки подання другого позову до відповідача. На підставі вищенаведеного відповідач вважає вимоги позивача про стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час затримки з 28.11.2020 року по 01.11.2021 року неправомірними, необґрунтованими та надуманими. З матеріалів справи вбачається, що 27.11.2020 року позивач знав рішення суду, виконавчий лист видано 05.01.2021 року, до моменту відкриття виконавчого провадження 02.02.2021 року № 64333425 та в подальшому, позивач ніяких дій та вимог не пред`являв, тобто умисно затягував справу, щоб в подальшому отримувати компенсацію для подальшого збагачення. Відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 27.11.2020 року (з часу винесення рішення) позивач знав про порушення свого права, виконавче провадження державним виконавцем відкрито 02.02.2021 року, але до суду з вимогами (вдруге) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні з 28.11.2020 р. по 01.11.2021 року, звернувся лише 10.12.2021 року, тобто з пропуском без поважних причин строку, передбаченого ч.І ст.233 КЗпП України. Пропуск строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору є підставою для відмови в задоволенні вимог позивача. Підсумовуючи, відповідач зазначає, якщо аргументи, які наведені в відзиві, суд прийме необґрунтованими, то відповідач не виключає право суду на зменшення розміру за затримку розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, що є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Відповідач отримав позовну заяву поштою через приймальню шахти 05.01.2022 року. З огляду на викладене, враховуючи зміст вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2020 року по 01.11.2021 року в розмірі 190880,66 грн., в той час, як позивач пред`явив позовні вимоги 10.12.2021 року, а право цієї вимоги у позивача виникло лише з 06.01.2022 року (наступного дня після отримання позовної заяви відповідачем), тому вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими в частині періоду стягнення середнього заробітку. Така правова позиція викладена в рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області в провадженні № 2/235/1044/21 по справі № 235/2301/21, в провадженні 2/235/535/21 по справі № 235/179/21, в провадженні 2/235/2527/20 по справі № 235/8305/20, № 2/235/1684/20 по справі № 235/4861/20, в рішенні Димитровського міського суду по справі 226/2495/20 (пр. 2/226/882/2020), в рішенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області по справі 227/3690/20 (пр. 227/3690/30801/2020). Судом вже було встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.04.2020 року по 27.11.2020 року згідно рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27.11.2020 справі №226/2563/20 становить 100000,00 грн., тому відповідальність вдруге за таке порушення на відповідача не застосовується. Так як ВП №64333425 від 02.02.2021 року по справі 226/2563/20 закінчено, то чинним законодавством України не передбачено виплату боржником середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період після вирішення спору судом. Позов безпідставний, а тому не підлягає до задоволення. Разом з тим, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2020 року по 01.11.2021 року, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України розглядає справи в межах позовних вимог, в задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити. Таким чином, при вирішенні спору, відповідач вважає, що порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.11.2020 року по 01.11.2021 року є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної: в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14- 623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Право суду на зменшення розміру за затримку розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Право повинно насолоджуватися справедливістю, прагнути до досконалості. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду 10.12.2021 року, відповідач вважає, про доцільність зменшення стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, що позовні вимоги за затримку розрахунку при звільненні, не відображають дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. З огляду на викладене, враховуючи зміст вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в той час, як право цієї вимоги у позивача виникло лише з 06.01.2022 року, тому вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими в частині періоду стягнення середнього заробітку. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27.11.2020 (справа № 226/2563/20, провадження № 2/226/905/2020) було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 111274,44 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.04.2020 по 27.11.2020 в сумі 100000, судовий збір в сумі 840,80 грн., а всього 212115,24 грн. Рішенням також встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 833,54 грн. (а.с.23-25). 02.02.2021 року державним виконавцем Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) відкрито виконавче провадження №64333425 про стягнення з ДП «ВК Краснолиманська» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 111274,44 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100000,00 грн., судових витрат в сумі 840,80 грн. (а.с. 9). Постановою про закінчення виконавчого провадження від 01.11.2021 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) виконавче провадження №64333425 про стягнення з ДП «ВК Краснолиманська» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 111274,44 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100000,00 грн., судових витрат в сумі 840,80 грн. закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням рішення (а.с.10). Згідно листа Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 26.08.2021 року, на рахунок з обліку депозитних сум 22.07.2021 від ДП «ВК Краснолиманська» надійшли грошові кошти у сумі 1000000,00 грн. при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження АСВП № 47030601 від 26.03.2015 про стягнення з ДП «ВК Краснолиманська» на користь держави, юридичних та фізичних осіб суми боргу, які були розподілені стягувачам, зокрема, у сумі 212115,24 грн. на користь [PERSON] згідно виконавчого листа № 226/2563/20, виданого 05.01.2021 Димитровським міським судом Донецької області (ВП № 36333425) (а.с.36-37). Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до ч.2 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Суд не приймає доводи позивача про те, що фактичний розрахунок за виконавчим документом з позивачем був здійснений 01.11.2021 року, оскільки позивачем не надано належних доказів про здійснення саме цього дня фактичного розрахунку з ним. Натомість відповідачем надано докази про перерахування ним 22.07.2021 виконавчій службі грошових коштів при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження АСВП № 47030601 від 26.03.2015 про стягнення з ДП «ВК Краснолиманська» на користь держави, юридичних та фізичних осіб суми боргу, які були розподілені стягувачам, зокрема, і позивачу [PERSON] (виконавче провадження № 36333425) грошових коштів у сумі 212115,24 грн., тобто в повному обсязі згідно рішення суду. Таким чином, згідно наданих суду доказів рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27.11.2020 по справі № 226/2563/20 відповідач виконав у повному обсязі 22.07.2021 року, коли від нього надійшли грошові кошти державній виконавчій службі, зокрема, і на виконання зазначеного рішення суду на користь позивача в сумі 212115,24 грн. Тому суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні позивача має обчислюватися саме по 22.07.2021, оскільки відповідачем цього дня в повному обсязі було виконано обов`язок щодо погашення заборгованості перед позивачем за рішенням суду, а винесення постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем тільки 01.11.2021 не є наслідком протиправних винних дій відповідача. Оскільки за рішенням суду від 27.11.2020 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні було стягнуто за період з 06.04.2020 по 27.11.2020, тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2020 (наступний день після винесення судом рішення) по день фактичного виконання відповідачем судового рішення, тобто по 22.07.2021, становить 134199,94 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, виходячи із розрахунку: 833,54 грн. х 161 робочих днів за період з 28.11.2020 по 22.07.2021. При цьому суд не приймає доводів відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, оскільки доказів щодо дати безпосереднього перерахування виконавчою службою грошових коштів позивачу і, відповідно, отримання цих коштів позивачем суду не надано, а від дати закінчення виконавчого провадження (01.11.2021) строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України, позивачем не пропущений. Також суд не приймає інші доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову, зазначені у відзиві, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до вищевикладеного, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (станом на час звільнення 111274,44 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості та вже стягнуту за рішенням суду від 27.11.2020 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 06.04.2020 по 27.11.2020 в розмірі 100000,00 грн., дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 28.11.2020 по 22.07.2021 у сумі 50000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 500,00 грн. (50000,00 грн. х 1908,80 грн. : 190880,66 грн. = 500,00 грн.). На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial