Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані його мати [PERSON] та відповідач [PERSON] , [INFO] . Відповідач фактично не проживає за адресою своєї реєстрації з 2018 року. Місце проживання [PERSON] позивачу не відомо. Реєстрація відповідача за вказаною вище адресою заважає позивачу повноцінно користуватись належним йому майном, а також це впливає на оформлення соціальної допомоги з боку держави. Просить суд визнати відповідача таким, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.02.2022 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи рекомендованим листом, який повернувся до суду не отриманим, що відповідно до ст. 128 ЦПК України, є належним повідомленням сторони про день та час розгляду справи. Відзив на позовну заяву не подала. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 15.06.2017 [PERSON] отримав в дар житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень від 15.06.2017 [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] .. Згідно довідки, виданої головою квартального комітету №23 від 12.01.2022, за адресою по [ADDRESS] зареєстрована, але фактично не проживає з 2018 року [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження житла від 12.01.2022 за адресою по [ADDRESS] , встановлено, що в будинку зареєстрована мати валасника житла [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] в даному будинку зареєстрована, але не проживає з 2018 року по даний час. Речей, які б свідчили про проживання в будинку [PERSON] за даною адресою не виявлено. Як вбачається з пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] з 2018 року не проживає в будинку [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. В постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 сформульована правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач в будинку [ADDRESS] не проживає більше одного року, суд приходить до висновку, що останню слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з подальшим зняттям її з реєстрації за вказаною адресою.

Outcome: approved