Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

В січня 2022 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до КП «Теплопоенерго» ДМР про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 31.01.2019 вона стала власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З., за реєстром № 109. 18 травня 2021 року вона звернулась до відповідача із заявою щодо виключення з обліку за її особовим рахунком № [NUMBER] суми заборгованості за послуги теплопостачання належної їй квартири в розмірі 98 229 грн. 78 коп., яка утворилась з вини попередніх власників в період до 31 січня 2019 року, оскільки обов`язку сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово- комунальні послуги вона на себе не брала та не має наміру відповідати за борги попередніх власників квартири. 07 липня 2021 року відповідач своїм листом повідомив позивачку, що списання боргів за спожиті комунальні послуги чинним законодавством не передбачено, а облік за особовим рахунком ведеться окремими квартирами, а не за їх власниками. Позивачка зазначала, що чинним законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не обумовлено в договорі купівлі-продажу, а дії відповідача є порушенням прав споживача. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на позивачки, на кв. [ADDRESS] заборгованість попередніх власників квартири за період до 31 січня 2019 року в сумі 98 229 грн. 78 коп. (а.с. а.с. 1 - 4). Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін, задоволено клопотання позивачки про витребування доказів та витребувано у відповідача виписку по особовому рахунку позивачки (а.с. а.с. 17 - 18). Справа розглянута Кіровським районним судом міста Дніпропетровська відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України за місцем проживання позивачки (а.с. 6). 27 січня 2022 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська відповідачем на виконання ухвали суду надано виписки за особовим рахунком № [NUMBER] (а.с. а.с. 24 - 29). Також відповідачем надано заяву про закриття провадження у цивільній справі № 203/43/22 у зв`язку з тим, що між тими ж сторонами, з того ж предмету і тих самих підстав вже існує судове рішення (а.с. 31 - 33). В судове засідання 31 січня 2022 року з`явився лише представник відповідача, позивачка в судове засідання не з`явилась, докази її належного повідомлення про час і місце судового розгляду до суду від підприємства поштового зв`язку не надійшли, у зв`язку з цим розгляд справи було відкладено на 23 лютого 2022 року (а.с. 42). 07 лютого 2022 року відповідач по справі надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, вказував, що позивач в своєму позові не довів, що будь-яке його право (майнове чи не майнове) порушується діями чи бездіяльністю підприємства. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Таким чином, обравши спосіб захисту шляхом зобов`язання відповідача виключити із суми заборгованості позивача за послуги теплопостачання належній їй квартири заборгованість попередніх власників, яка виникла до 31 січня 2019 р, позивач у відповідності до вимог ЦПК України на засадах змагальності не довів порушення його права зі сторони відповідача. Відповідач звертав увагу суду, що в договорі купівлі-продажу, на підставі якого позивачка придбала кватиру, прямо зазначено про наявність заборгованості з оплати послуг теплопостачання, тому вона була обізнана про їх існування і, тим не менше, погодилась на укладання цього договору. Відповідач зауважував, що позивачкою в її позові не зазначено, які самі її права як споживача порушені саме відповідачем. Фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутністю заборгованості за послуги теплопостачання підлягають доведенню при пред`явленні відповідачем позову про їх стягнення. Отже, сторона звернулася до суду за захистом права за відсутності його порушення іншою стороною, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене. Додатково відповідач зазначав, що особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу. Виходячи з цього, відкриття особового рахунку відбувається шляхом переоформлення вже відкритого номерного особового рахунку на іншого квартиронаймача або власника. Відкриття нового особового рахунку відбувається лише в разі новозбудованого житлового приміщення на підставі ордеру або іншого документу, що засвідчує його право на те чи інше житлове приміщення, а також за рішенням суду. Відкриття та закриття особового рахунку житлового приміщення приватної форми власності здійснюється одночасно. Для закриття особового рахунку споживач зобов`язаний розрахуватися за надані йому послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Тому списати або не переводити заборгованість попередніх власників у відповідача немає жодних підстав. Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Звертають увагу, що виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок, відкритий підприємством є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання або виключення з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. Зобов`язання відповідача щодо виключення із суми заборгованості за послуги теплопостачання заборгованість попередніх власників не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Крім того, чинним законодавством не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості. Правомірність дій відповідача підтверджується нормами ст. ст. 509, 526 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» (а.с. а.с. 45 - 50). 22 лютого 2022 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити (а.с. 57). В судове засідання 23 лютого 2022 з`явився представник відповідача, який підтримав відзив на позов та просив відмовити в задоволенні позовних вимог з мотивів, зазначених у відзиві. У зв`язку з витребуванням з архіву Кіровського районного суду міста Дніпропетровська матеріалів цивільної справи № 203/1307/21, розгляд справи було відкладено на 11 березня 2022 року (а.с. 58). Судове засідання 11 березня 2022 року не відбулось у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 62). 30 березня 2022 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити (а.с. 65). В судове засідання 30 березня 2022 року з`явився лише представник відповідача. Розгляд справи було завершено. В засіданні 30 березня 2022 року судом було залишено без задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі. Відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у цивільній справі суд виходив з наступного. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у цивільній справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Цивільна справа № 203/1307/21, яка розглядалась Кіровським районним судом міста Дніпропетровська, була між тими ж самими сторонами, та про той самий предмет. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову своїм рішенням від суд вказав, що оскільки позивачкою не доведено факт звернення з вимогами до відповідача, не надано жодних доказів , не доведено порушення її прав. Натомість у справі, яка розглядається, позивака звернулась до відповідача з вимогами про усунення порушення її прав та законних інтересів, проте одержала відповідь, яка на її думку свідчить про відмову в усуненні їх порушення. Таким чином, позовні вимоги у цивільній справі, яка розглядається, заявлені з інших підстав, ніж ті, що були предметом розгляду у цивільній справі, тому підставі для закриття провадження відсутні. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 січня 2019 року позивачка, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрованого в реєстрі за № 109, набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. а.с. 13 - 14). Право власності позивачки на придбану квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 15). З моменту набуття права власності на квартиру позивачка стала споживачем послуг Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради. 20 травня 2021 року, позивач звернулась із заявою від 18 травня 2021 року до КП «Теплоенерго» ДМР щодо виключення із суми заборгованості за послуги теплопостачання належної квартири заборгованості попередніх власників, що виникла до 31 січня 2019 року, а також просила відкрити особовий рахунок на її ім`я без заборгованості попередніх власників (а.с. 10). 14 червня 2021 року відповідач письмово повідомив позивачку про те, що списання боргів за спожиті комунальні послуги чинним законодавством не передбачено, а облік за особовим рахунком ведеться окремими квартирами, а не за їх власниками (а.с. а.с. 8 - 9). Згідно наданої відповідачем на виконання ухвали суду виписки за особовим рахунком № [NUMBER] значиться заборгованість в розмірі 98 229 грн. 78 коп. (а.с. 24), при цьому, при відображення розрахунків за оплату комунальних послуг з теплопостачання за час належності кватирі позивачці, відповідачем визначається підсумкове сальдо з урахуванням цієї заборгованості (а.с. 25). При вирішення позовних вимог по суті суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19, провадження № 61-3604 св 20у. При цьому договір купівлі-продажу від 31 січня 2019 року, згідно з яким позивачка стала власником спірної квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). Твердження відповідача про те, що позивачка була обізнана про існування цього боргу, який зазначений в договорі купівлі-продажу, не доводить взяття нею на себе будь-яких зобов`язань про його сплату. Доводи відповідача про те, що облік заборгованості за комунальними платежами за теплопостачання відноситься до внутрішнього обліку відповідача, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позивачці надають довідки для третіх осіб, в яких значить про наявність у неї заборгованості за комунальні послуги, які безпосередньо вона не споживала, і щодо сплати яких у неї відсутні цивільно-правові зобов`язання. Більше того, за наданої до суду відомості за особовим рахунком № [NUMBER] вбачається, що заборгованість в розмірі 98 229 грн. 78 коп. є боргом саме позивачки і встановити, що це заборгованість виникла до придбання нею квартири можливо лише на підставі додатково наданих документів. Натомість, для того, щоб одержати відомість за цим особовим рахунком із підсумком про відсутність боргів, позивачка має або сплатити заборгованість попереднього власника або забезпечити сплату попереднім власником цього боргу. Таким чином, надання відповідачем відомості за особовим рахунком № [NUMBER] з недостовірними відомостями про стан розрахунку позивачки за спожиті нею послуги з теплопостачання свідчить про порушення законних інтересів позивачки про захист яких вона має право звертатись до суду. Згідно п. 1 рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (1501-06) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції (254к/96-ВР) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Крім того, суд відзначає, що вказані дії відповідача можуть свідчити про недоброчесну підприємницьку практику, яка полягає у намаганні штучного створення у третіх осіб помилкової думки про наявність заборгованості з оплати комунальних послуг перед відповідачем саме у позивачки з метою спонукання її до внесення такої оплати замість зобов`язаної особи. Суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що доки він не звертається до суду з позовними вимогами до позивачки про стягнення боргу, її права не порушуються. Згідно п. 11 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на без додаткової оплати отримувати інформацію про проведені управителем, виконавцем комунальної послуги нарахування плати за житлово-комунальні послуги (з розподілом за періодами та видами нарахувань) та отримані від споживача платежі. Суд відзначає, що вказане право передбачає одержання достовірної інформації. Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право, зокрема, на отримання інформації щодо якості теплопостачання, тарифів, цін, порядку оплати, режимів споживання теплової енергії. Відповідно до ч. 2 цієї статті захист прав споживачів теплової енергії, а також механізм реалізації захисту цих прав регулюються цим Законом, Законом України «Про захист прав споживачів», іншими нормативно-правовими актами. При цьому, згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Таким чином, позивачка як споживач послуг відповідача має право на одержання та поширення відповідачем достовірної інформації щодо стану її розрахунку за одержані послуги з теплопостачання і, зокрема, про відсутність у неї заборгованості з оплати послуг за періоди, за які вона не є стороною відповідних зобов`язальних відносин. Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по справі, від яких звільнена позивачка, що складаються з судового збору, в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved