Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

06.12.2021 адвокат Чобалько М.В. звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивовано тим, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , [INFO] , який був власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] . [INFO] батько позивача [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене спадкове майно. За життя батько позивача своїх спадкових прав не оформив. З метою оформлення спадщини, представник позивача, в інтересах позивача [PERSON] звернувся в нотаріальну контору, проте постановою державного нотаріуса Воловецької державної нотаріальної контори Дідренцел В.Т. від 23.11.2021 р. йому було відмовлено у видачі на ім`я позивача свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що серед необхідних для вчинення цієї нотаріальної дії документів, відсутній правовстановлюючий документ щодо належності спадкового майна спадкодавцеві [PERSON] та те, що спадщину ймовірно прийняв інший син спадкодавця (брат позивача) [PERSON] . Посилається на те, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом на спадщину, від прийняття спадщини позивач не відмовлявся. На підставі наведеного, просить суд визнати за позивачем [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом, на домоволодіння - житловий будинок літера «А» загальною площею 90,81 кв.м., житлова площа 44,93 кв.м. з обслуговуючими будівлями та спорудами (літня кухня - літера «Б», господарська будівля - літера «Д», гараж - літера «Г», вбиральня - літера «В», колодязь - літера «К», огорожа, хвіртка, ворота «№1-2»), яке розташоване за адресою [ADDRESS] . У підготовчому судовому засіданні представника позивача - адвокат Чобалько М.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, щодо задоволення позову не заперечує. Представник відповідача Нижньоворітської сільської ради в особі старости села Верхні Ворота Малильо В., в підготовче судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій позов визнає повністю, просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначає, представник позивача у позовній заяві, за життя спадкодавець [PERSON] , [INFO] , побудував та був власником будинку за адресою [ADDRESS] . Згаданим будинком спадкодавець володів разом із [PERSON] . В ході життя, цей будинок перебудовувався, щодо нього проводилась реконструкція, облаштування добудови і в результаті чого, відповідний будинок був розділений на два окремі дворогосподарства за [ADDRESS] та [ADDRESS] та облаштовані окремі входи до будинків. Про такі обставини свідчить виписка із погосподарської книги с. Верхні Ворота № 86 від 07.10.2021 р., в якій вказано « згідно погосподарської книги №2 в [ADDRESS] поділено на два дворогосподарства за № [ADDRESS] головою дворогосподарства був померлий [PERSON] ,1954 року народження, номер погосподарського обліку - 0164/1, а головою дворогосподарства за № 152а є [PERSON] , 1950 року народження, номер погосподарського обліку - 0163/1». Рік забудови вищевказаних дворогосподарства згідно листа Нижньоворітської сільської ради за №99 від 03.11.2021 р. - 1968 р. Крім того, у цьому листі зазначено, що рішення Верхньоворітської сільської ради про розподіл відповідного дворогосподарства відсутні. (а.с.10). Із матеріалів справи слідує, що позивач [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] , [INFO] . Факт родинних відносин доводиться свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 24.12.1977 р. (а.с.7). [INFO] батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 24.03.2021 р. (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема, житловий будинок з прилеглими обслуговуючими господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Згідно з довідкою, виданою виконкомом Нижньоворітської сільської ради 08.10.2021 року за № 701 у дворогосподарстві [ADDRESS] , зареєстровані син [PERSON] , невістка [PERSON] , онук [PERSON] . Однак, на день смерті спадкодавця [PERSON] у дворогосподарстві [ADDRESS] разом із [PERSON] ніхто не проживав. Статтею 1217 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування здійснюється за заповіт ом або за законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки - ст. 1261 ЦК України. Положеннями ч.1 статті 1268 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Це зобовязання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. У відповідності до ст. 1269 ЦК України у визначений строк позивач [PERSON] подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини за законом, за померлим [INFO] батьком [PERSON] , та Воловецькою державною конторою, на підставі заяви заведена спадкова справа за № 103/2021, що стверджується заявою державного нотаріуса від 17.09.2021 р. а.с.11) та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 66474361 від 17.09.2021 р. (а.с.12). Постановою державного нотаріуса Воловецької державної нотаріальної контори Дідренцел В.Т. від 23.11.2021 року встановлено, що позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, як в 1/1(цілій) частці так і в 1/2(одній другій) частці на спадковий житловий будинок з прилеглими обслуговуючими господарськими будівлями та спорудами у зв`язку з тим, що серед необхідних для вчинення цієї нотаріальної дії документів, відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, виданий на ім`я батька спадкоємця - [PERSON] , а також у звязку з тим, що спадщину вищевказаного спадкодавця, крім сина спадкодавця [PERSON] , ймовірно прийняв також і інший син вищевказаного спадкодавця - [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що випливає зі змісту копії довідки, виданої виконавчим комітетом Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 08.10.2021 р. за № 701, який у встановлений законом строк не подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини батька. (а.с.13). Так, у матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченої заяви рідного брата позивача [PERSON] від 25.11.2021 р. проте, що він спадщину по смерті батька [PERSON] не приймав та спільно із батьком не проживав, на спадкове майно не претендує. Однак, у відповідності з правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін`юсту від 22.02.2012 року N 296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності (правова позиція Верховного Суду у постанові від 22.07.2020 у справі № 202/4229/18). Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1968 році. У 1968 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1968 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. (Правова позиція висловлена у подібних правовідносинах у постанові Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року). Із огляду на наведене, судом з`ясовано, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо того факту, чи затверджувався виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття збудованого гр. [PERSON] у 1968 році житлового будинку за адресою [ADDRESS] в експлуатацію, немає у справі і доказів того, що спадкодавцеві надавався дозвіл на забудову, спорудження будинку та затвердження проекту на спорудження будинку. Також стороною позивача не надано документації, який правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок із господарськими будівлями і спорудами). Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 77, 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд констатував, що стороною позивача ні під час звернення до суду із позовною заявою, ні представником позивача в судовому засіданні не надано переконливих і належних доказів, зокрема, відповідної документації (архівний витяг, архівна довідка, тощо), яка підтверджує, що, спадкодавцеві (батькові позивача) [PERSON] надавався належним чином оформлений дозвіл на забудову або належно затверджений проект на забудову, а також відсутні докази, що земельна ділянка на якій розташований спірний будинок відведена саме для мети - для зведення житлового будинку, будівлі, споруди. Також, суд не бере до уваги визнання позову відповідачами, оскільки, як зазначено вище, таке визнання за відсутності відповідної документації на спадкове майно, не має правового значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed