Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник-адвокат Крайній О.В., з позовом до [PERSON] про визнання дійсним біржового договору, визнання права власності на житловий будинок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 серпня 1998 року між [PERSON] , продавець, з одного боку, та позивачем [PERSON] , покупець, з другого боку, які прийняті в члени регіональної товарної біржі «Українська», згідно ст. 7 Статуту біржі, ст.15 Закону України «Про товарну біржу», рішення Біржового Комітету №21601 від 26.08.1998р., було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив: жилий будинок, жилою площею 22,0 кв.м, з господарськими та побудовами спорудами: літня кухня, туалет, сарай, сарай, сарай, паркан, замощення, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В пункту 2 договору вказано, що об`єкт нерухомості та слідуючи господарськими споруди та побудови з числом кімнат від одної до п`яти належить продавцю на підставі право особистої власності, виданого Красноармійським виконкомом від 29.08.1956 року за №17 зареєстровано в реєстрі за № 9693. Зареєстрованого у БТІ м.Красноармійськ під реєстрованим № 10984 що підтверджується довідкою-характиристикою, що видана 25.08.1998 року за № 1129. В пункті 5 договору вказано, що об`єкт нерухомості проданий за 4000 грн. Відповідно до ст.227 ЦК України, цей договір підлягає та зареєстрований у БТІ м.Красноармійськ. Реєстраційне посвідчення форми № 5 з занесенням запису у реєстраційну книгу № 60 за № 10984 від 02.09.1998 року. Відповідно до ст. 15 ЗК «Про Товарну Біржу», договір зареєстровано на регіональній філії Товарній Біржі «Українська» реєстраційний номер 21601. Рішенням Покровської міської ради Донецької області від 24.05.2018 року № 7/55- 46 вирішено передати у власність громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території м. Покровськ. Зареєструвати право власності на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законодавством порядку. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зареєстровано індексний номер витягу 130432493 дата формування 11.07.2018 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1595502114132, кадастровий номер 1413200000:11:053:0959 плошаю 0,049 га. З моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, позивач став її власником, почав фактично користуватися і розпоряджатися належним йому майном. [PERSON] уклав договори з метою надання житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, договори про постачання та користування електроенергією. З його згоди, у будинку була зареєстрована [PERSON] . Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі- продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зі змісту біржового договору купівлі-продажу квартири, реєстраційний номер №21601 від 26.08.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на регіональній товарній біржі «Українська», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ м. Красноармійськ. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. В той же час, статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 08.11.2001 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. Позивач вважає при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до п. п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином в при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних відносин сторін. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі- продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі-продажу квартири (біржового контракту) від 26.08.1998року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у розпорядженні її майном. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права Таким чином, позивач вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири (біржового контракту) від 26.08.1998 року було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, а тому наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним. Позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами згідно експлікації до плану технічного паспорта виготовленого 22.02.2018 року КП «Бюро технічної інвентаризації»: житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м.; згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд: житловий будинок А-1, прибудови а-1, а1-1, літня кухня Ж-1, сарай Е-1, сарай Д-1, погріб пг-1, літня кухня Б-1, літній душ Д-1 шт., убиральня В -1, гараж 3-1, літній душ К-1. Ухвалою суду від 01.02.2022 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Відповідач про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом. Відзиву на позовні вимоги не надав, будь-яких клопотань, заяв суду не надіслав. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 26.08.1998 року, який укладено між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , продавець продав, а покупець купив жилий будинок, жилою площею 22,0 кв.м. та слідуючи господарчі споруди та побудови: літня кухня, туалет, сарай, сарай, сарай, паркан, замощення. Будинок знаходиться у [ADDRESS] . Об`єкт нерухомості проданий за 4000 гривень. Продавець зобов`язався звільнити об`єкт нерухомості до 01.09.1998 року (а.с.7). Договір зареєстрований у БТІ м.Красноармійськ. Реєстраційне посвідчення форми № 5 з занесенням запису у реєстраційну книгу № 60 за № 10984 від 02.09.1998 року (а.с.8). За технічним паспортом на одноквартирний (садибний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок А-1 з господарськими будівлями та спорудами: прибудова а-1, прибудова а1-1, погріб пг-1, літня кухня Б-1, убиральня В -1, сарай Д-1, сарай Е-1, літня кухня Ж-1, гараж 3-1, вигрібна яма И-1, літній душ К-1, колодязь ІІ, ворота № 2, огорожа № 2, огорожа № 3, огорожа № 4, огорожа № 5 (а.с.9-12). Рішенням Покровської міської ради від 24.05.2018 № 7/55-46 передано у власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0490 га, з кадастровим номером 1413200000: 11: 053: 0959 (а.с.13). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 09.09.1998 року (а.с.15-17). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання договору купівлі-продажу від 26.08.1998 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до п. п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином в при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних відносин сторін. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З матеріалів справи вбачається, що умови договору купівлі-продажу 26.08.1998 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у розпорядженні його майном. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 26.08.1998 року було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним та задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved