Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-23 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач звернувся до суду з позовом згідно якого просить суд поділити спільне майно подружжя, яке складається з квартири [ADDRESS] та визнати за ним право власності на Ѕ ідеальної частки вказаної квартири, а також стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 23.10.2010 між ним та [PERSON] було укладено шлюб. За час шлюбу, а саме 27.12.2018 вони придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 34,7 кв.м., загальною площею 61,1 кв.м. Вартість квартири становить 593 134 грн. Дану квартиру було придбано за кошти отримані як подарунок на весілля, особисті заощадження кожного з подружжя. З липня і до кінця 2013, а також у 2014 він перебував на заробітках у Російській Федерації. З 2016 р. офіційно працював в Україні та отримував хорошу зарплатню. Зароблені кошти витрачав на потреби сім`ї та відкладав на придбання житла. У липні 2018 він звільнився та поїхав на заробітки у Республіку Польща. У серпні 2021 після повернення в Україну відповідач повідомила, що хоче розірвати шлюб, виганяла його з квартири вказуючи на те, що право власності на квартиру оформлено на неї. На даний час відповідачка поміняла замки у дверях та не впускає його в квартиру. У добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу квартири, а тому він вимушений звернутись з даним позовом до суду. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17серпня 2021 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 23/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 29.09.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі. /а.с. 38/. 29.09.2021 справу відкладено на 08.11.2021/а.с.54/ 08.11.2021 ухвалою суду здійснено перехід з спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 08.11.2021./а.с.49/ 08.11.2021 ухвалою суду призначено справу до судового розгляду на 02.12.2021 /а.с.52/ 02.12.2021 оголошено перерву до 24.01.2022 /а.с. 59-60/ 24.01.2022 у судовому засідання оголошено перерву до 18.02.2022/а.с.68/ 18.02.2022 справу відкладено на 04.03.2022/а.с.71 04.03.2022 ухвалою суду справа відкладена у зв`язку з неявкою сторін на 24.03.2022/а.с.76/ Розгляд справи по суті відбувся 24.03.2022. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомив. Представник позивача адвокат Пилипів О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві, просила суд такі задоволити. Вважає, що документи, які долучені відповідачем не являються допустимими доказами, так як переклад має бути прикріплений до оригіналу документу на іноземній мові. Будь-якого свідоцтва чи рішення про отримання спадщини відповідачем не долучено, а судовий наказ долучений до справи від 2019 на іншу суму, ніж зазначено у квитанції про перерахунок коштів, окрім цього у такій не зазначено призначення платежу. Додатково просила суд стягнути з відповідачки на користь позивача витрати понесені ним на оплату правової допомоги у розмірі 8000 грн., на підтвердження чого надала відповідні докази. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволені позовних вимог. Не заперечила того факту, що протягом спільного проживання чоловік [PERSON] заробляв кошти і утримував сім`ю. Однак вказала, що рідна сестра її бабусі емігрувала в Австралію, дітей у неї не було, а тому заповіла всі кошти родині, що залишилась проживати в Україні. В коло спадкоємців, була включена й вона, про що їй було відомо, ще з дитинстві. При цьому, вказану спадщина отримала тільки у 2018 і саме за ці кошти придбала спірну квартиру. Квартира була придбана на вторинному ринку вже з ремонтом. Незаперечила, що частково меблі у квартиру були придбані чоловіком, які готова йому повернути. Окрім цього, в обґрунтування заявлених заперечень у відзиві покликалась на те, що дійсно 23.10.2010 між нею від позивачем було зареєстровано шлюб. Однак в силу життєвих обставин вони не проживають разом та не підтримують стосунків, на даний момент часу у Сколівському районному суді перебуває справа за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що спірна квартира придбана за кошти отримані як подарунок на весілля та особисті заощадження кожного з подружжя, а також, що заробляв кошти за кордоном та отримував хорошу заробітню плату в Україні, працюючи офіційно з 2016 р.. Але дані доводи є необґрунтованими та безпідставними. Так відповідно до заповіту своєї родички [PERSON] , яка померла [INFO] вона є спадкоємцем частки майна померлої, як донька померлого бенефеціара - [PERSON] , племінника спадкодавця, що підтверджується наказом судового реєстратора Енгфільда від 18.09.2019. Спадщина складається з грошових коштів, попередньо визначених у сумі 39018,30 дол. США, що підтверджується адміністративним розрахункам виконавця заповіту померлої [PERSON] . Вказані кошти за врахуванням комісій були перераховані на поточний рахунок відповідачки ТВБВ № 100013/0188 АТ Ощадбанк 22.10.2018 у сумі 26 567 дол. США. Ці кошти у подальшому відповідачка розмістила на свій депозитний рахунок. Саме за рахунок цих коштів вона придбала вказану квартиру, інших коштів у сторін на той час не було, саме тому договір купівлі - продажу був оформлений на її ім`я. У день укладення договору вона зняла кошти зі свого рахунку у розмірі 24000 дол. США. На той час за курсом НБУ еквівалент даної суми у національній валюті значно перевищував вказану у договорі вартість квартири, що відповідно і свідчить про те, що позивач не вкладав жодних власних чи спільних коштів на купівлю спірної квартири. Таким чином, оскільки кошти на придбання квартири набуті нею у порядку спадкування, спірна квартира не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивачем не доведено належними доказами, що купівля спірної квартири здійснена за спільні кошти чи кошти зароблені ним особисто. При цьому вважає, що сам по собі факт, що [PERSON] , як чоловік, надав згоду на придбання квартири не дає підстави вважати, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача адвокат Горзов О.О. позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні вказавши, що у жовтні 2018 відповідач отримала спадщину з Австралії за які й було придбано спірну квартиру. Також додатково у судовому засіданні просив суд стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати понесені відповідачкою на оплату правової допомоги у розмірі 10000 грн., на підтвердження чого долучив відповідні докази. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, який 23.10.2010 було зареєстровано Ямельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис № 5. /а.с.7/ 27.12.2018 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В. за реєстровим № 4367, [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 5 вказаного договору купівля - продаж зазначеної квартири, що відчужується за договором здійснюється за 593 134 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2018, право власності на вказану квартиру заарестовано за [PERSON] /а.с.10/ Згідно технічного паспорту на квартиру по [ADDRESS] , загальна площа такої становить 61,1кв.м., житлова 34,7кв.м, /а.с.11/ У відповідності до копії трудової книжки позивача [NUMBER] вбачається, що позивач у періоди з 12.03.2012 по 31.07.2013 та з 17.01.2016 по 02.07.2018 був офіційно працевлаштований. Згідно інформації з Пенсійного Фонду України, а саме Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] (Форма ОК-5) вбачається, що зокрема за період з 2010 по 2018 позивач отримував дохід, з якого стягувались страхові внески, так за 2010 - дохід становить 32379,19 грн., за 2012 - 36661,11 грн., за 2013 - 18570,37 грн., за 2016 - 121361,10 грн., за 2017 - 192393,56 грн., за 2018 - 95572,23 грн. Окрім цього, у відповідності до довідки виданої управлінням обслуговування громадян відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) від 16.08.2021 №323 встановлено, що позивач [PERSON] перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян №4 (сервісний центр) з 23.04.2015 і отримує пенсію по інвалідності третьої групи інвалід з дитинства /а.с.18/ Також до матеріалів справи долучено ксерокопію паспорту [PERSON] для виїзду за кордон, з відмітками про перетин державного кордону 09.07.2018 з поверненням в Україну 25.12.2018 та з 21.01.2019 по 31.05.2019./а.с.16-17/ Судом встановлено, що у відповідності до копії наказу судового реєстратора Енгфільда від 18.06.2019 у Верховному суді у Мельнбурні в юрисдикції затвердження заповітів у справі заповіту та спадщини [PERSON] вбачається, що [PERSON] успадкувала як дочка бенефеціара [PERSON] (племінник померлої) 39 018,30 дол. США, що підтверджується адміністративним розрахунком./а.с.38-39/ Вказаний судовий наказ перекладено та засвідчений акредитованим перекладачем Ткач Ю., реєстраційний номер 32085. Оригінал вказаного наказу був оглянутий та досліджений судом у судовому засіданні у порядку ст.229 ЦПК України. 16.04.2018 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] з другої сторони було укладено договір №192192013 згідно умов якого банк відкриває вкладнику поточний рахунок № [NUMBER] в USD для зберігання грошових коштів, проведення розрахунково - касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства України та умов цього Договору./а.с.40/ Згідно виписки з рахунків в іноземній валюті та меморіального ордеру № 7532577714 від 22.10.2018 на рахунок № [NUMBER] здійснено приватний переказ на суму 26567,68 дол. США від [PERSON] /а.с.43,63/ Згідно копії договору №19383810214 на вклад «Мій прогресивний депозит» на ім`я фізичної особи укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] від 31.10.2018 вкладник вносить, а банк приймає на депозитний рахунок № [NUMBER] на умовах цього договору 26567,68 дол. США.(депозит) строком на 1 місяць. Факт внесення вказаної суми на депозитний рахунок стверджується копією платіжного доручення №1921920131 від 31.10.2018./а.с. 41- 42/ У відповідності до заяви про відмову від автоматичної пролонгації договору банківського вкладу поданої [PERSON] 26.11.2018, така просила повернути депозит шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] або шляхом видачі готівки./а.с.44/ Згідно виписки вбачається, що 27.12.2018 на рахунок [PERSON] були перераховані кошти у сумі 24000 дол. США, що еквівалентно 654426,91 грн. /а.с.46-45/ Також у судовому засідання у порядку ст. 230 ЦПК України були допитані свідки. Зокрема свідок [PERSON] показала, що доводиться двоюрідною сестрою відповідача. Сторони одружились у 2010 і з того часу проживали на орендованих квартирах. У 2018 [PERSON] прийшла спадщина і вона за ці кошти придбала квартиру Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що доводиться рідним братом відповідачки. Ствердив, що спірна квартира придбана за спадкові кошти, які його сестра отримала у 2018 з Австралії. При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України) та Сімейного кодексу України (надалі - СК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21лситопада 2018 року у справі N 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що за час перебування сторонами у шлюбі 27.12.2018 було придбано квартиру у [ADDRESS] . Титульним володільцем вказаного нерухомого майна є [PERSON] .. Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що спірну квартиру було придбано за кошти як подарунок на весілля, особисті заощадження кожного з подружжя та те, що він їздив на заробітки отримував хорошу зарплатню, а зароблені кошти витрачав на потреби сім`ї та відкладав на придбання житла. А тому, придбана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між ним та відповідачкою. Водночас, відповідач, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що дана квартира придбана за її особисті кошти, а саме кошти отримані нею як спадщина, а тому вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи сторони позивача помилковими, а аргументи сторони відповідача належним чином обґрунтованими та мотивованими. Так, при вирішенні даного спору суд виходить з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу та з заперечення відповідачки, що майно є спільною сумісною власністю, тобто оспорення даної презумпції нею, а тому ключовим при вирішенні спору між сторонами є визначення питання за які та чиї кошти було придбано спірне майно. У судовому засіданні з достовірністю встановлено той факт, що відповідач успадкувала грошові кошти у розмірі 26567,68 дол. США, що стверджується копією виписки з рахунків у іноземній валюті відкритого на ім`я [PERSON] ,копією наказу судового реєстратора Енгфільда від 18.06.2019 у Верховному суді у Мельбурні у справі заповіту та спадщини [PERSON] з адміністративним рахунком, оригінал якого перекладеного на українську мову та засвідченого акредитованим перекладачем Ткач Ю., реєстраційний номер 32085 був оглянутий та досліджений судом, у судовому засіданні у порядку ст.229 ЦПК України, а також наданий для огляду представнику позивача. Тому суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що документи долучені відповідачем не являються допустимими доказами, так як переклад має бути прикріплений до оригіналу документу на іноземній мові. Також, суд критично оцінює твердження про те, що судовий наказ, копія якого долучена до матеріалів справи від 2019 і на іншу суму ніж зазначено у квитанції про перерахунок коштів та те що у даній квитанції не зазначено призначення платежу. Так у адміністративному рахунку зазначено про здійснення 19.10.2018 на користь [PERSON] проміжного розподілу - 39 018,30 дол. США. Згідно копії виписки з рахунків у іноземній валютікошти поступили на рахунок [PERSON] 22.10.2018 у сумі 26567,68 дол. США від [PERSON] , яка у вказаному наказі зазначена юристом. Окрім цього, у наказі від 2019 вказано право бенефеціарів на залишок спадщини, які зазначені у таб. 1, зокрема і [PERSON] .. Також з долучених відповідачем копій договорів про відкриття рахунку в іноземній валюті, про відкриття депозитного рахунку, а також платіжними дорученнями та виписки по рахунку вбачається, що 27.12.2018 відповідачем було знято з депозитного рахунку кошти у сумі 24 000 США, що еквівалентно 654426.91 грн. Цього ж дня, між відповідачем [PERSON] та продавцем [PERSON] , за згодою [PERSON] , було укладено договір купівлі - продажу квартири, який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 4367. Вартість вказаної квартири 593 134 грн.. Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами факт наявності у неї особистих коштів, які були нею успадковані, на придбання спірної квартири та придбання такої саме за ці кошти, у зв`язку з чим вказана квартира є майном набутим нею за час шлюбу, однак за кошти, які належали їй особисто, тому у відповідності до ст. 57 СК України спірна квартира є її особистою приватною власністю та на таку не поширюється режим спільного майна подружжя. Натомість позивач на підтвердження факту належності спірного майна до спільної сумісної власності послався та той факт, що квартира була придбана за подаровані гроші та особисті заощадження кожного з подружжя, а також частково за кошти, які він заробляв за межами України, про що долучив копію трудової книжки, довідку з пенсійного фонду, копію паспорту на виїзд за межі України. Однак на підставі вказаних доказів не можливо встановити дійсні обставини справи та такі не підтверджують, що спірна квартира була придбана також і за кошти позивача. Оскільки протягом восьми років спільного проживання у шлюбі, сторони не спромоглися придбати житло (чи інше майно), а таке було придбане, саме після отримання відповідачкою спадщини. Інших належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст. ст. 77-80 ЦК України, які б підтверджували факт належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя позивач не надав та таким не заявлено клопотань про їх витребування, не повідомлено про причини неможливості подати такі докази, зважаючи на те, що суд розглядає справи лише на підставі тих доказів, що подані сторонами, а у разі складнощів в отриманні доказів - сторони мають право заявити клопотання про їх витребування. При цьому, як ствердила представник позивача у судовому засіданні, її довіритель передавав відповідачці кошти, однак підтвердити дані факти не змогла. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичних осіб суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представником відповідача адвокатом Горзовим О.О. у судовому засіданні заявлено вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійно правничу допомогу на підтвердження чого таким долучено копію ордеру №1101125, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 34 від 02.12.2021 про оплату [PERSON] 10 000 грн. та додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги № 23/21 від 30.09.2021. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до котрої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.(ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тобто, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч.4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в додатковій Постанові Верховного суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з долученого представником відповідача копії додатку до договору про надання правової допомоги № 23/21 від 30.09.2021 у вартість послуг адвоката входить представництво інтересів клієнта у Стрийському міськрайонному суді за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а також готування процесуальних документів, адвокатських запитів, консультацій, поштові витрати. Вартість наданих послуг становить 10 000 грн.. Тобто, сторонами договору була встановлена фіксована оплата за надані послуги. Суд погоджується з доводами представника відповідача - адвоката Горзов О.О. про те, що долучені до матеріалів заяви копії документів підтверджують надання адвокатом правової допомоги відповідачу [PERSON] при розгляді справи № 456/4196/21, суд дійшов висновку про недотримання у повному обсязі стороною відповідача вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, у зв`язку з чим критично оцінює розмір таких витрат, що є наслідком застосування положень ч. 5 ст. 137 цього Кодексу для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, суд вважає, що витрати в сумі 10000 грн. є неспівмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг. Предмет спору у даній справі не є складним, містить один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних та діючого законодавства і судової практики, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, зокрема представником складено відзив на позовну заяву, клопотання про розгляд за правилами загального позовного провадження, що відповідно не вимагало значної затрати часу ним на їх складання. Таким чином, суд виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін приходить до переконання, що заявлені представником відповідача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі10000 грн. є значно завищеними та неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг відповідачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), та вважає, що обґрунтованим розміром витрат на професійну правничу допомогу є сума 6 000 грн.. На підставі вищенаведеного у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.. Однак суд звертає увагу, що у відповідності до п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у позові - на позивача. Оскілки у задоволені позовних вимог позивача [PERSON] відмовлено, тому витрати на професійну правничу допомогу покладаються на самого позивача, у зв`язку з чим, суд не надаючи оцінки наданим представником позивача доказам на підтвердження витрат на правничу допомогу,приходить до висновку про відмову у задоволені заяви представника позивача про стягнення витрат на професійно правничу допомогу.

Outcome: approved