Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про скасування усиновлення, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року по справі №754/6297/17 заяву [PERSON] про усиновлення дитини було задоволено та оголошено [PERSON] усиновителем малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення суду про усиновлення до актового запису про народження дитини державний орган реєстрації актів цивільного стану вніс відповідні зміни і видав нове свідоцтво про народження - прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Позивачка виховувала [PERSON] , піклувалась про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З перших днів спільного проживання Позивач забезпечила доньку всім необхідним для проживання, навчання, розвитку. Дитина зростала у доброзичливих умовах та материнській любові. Позивач приділяла їй увагу, сприяла її навчанню у шкільному закладі, приділяла багато часу навчанню та вихованню, проводила вільний час, відвідуючи парки, кінотеатри та інші культурно-оздоровчі заклади. Малолітня [PERSON] завжди була нагодована, охайно одягнута. Навчалася на відмінні оцінки. Приймала участь у шкільних заходах. Вчителі школи хвалили дитину. Позивач направляла дитину відпочивати до Закарпаття, на оздоровлення до санаторію в Пущі-Водиці. Через певний час спільного проживання поведінка малолітньої [PERSON] почала погіршуватися та почали проявлятися негативні вади характеру, а саме: роздратованість, агресивність, злобність, дитина почала обманювати Позивачку, красти гроші, речі, погано себе поводити, не слухатись, вбачались виражені порушення емоційного стану. Крім того, виразно почали виявлятись такі стани як істерика, нестриманість, брехня, відсутність інтересу до навчання і пізнання чогось нового. В сім`ї почали встановлюватися негативні стосунки. В результаті між позивачем та усиновленою дитиною склалися такі стосунки, які унеможливлюють їх спільне проживання та належне виконання ними своїх обов`язків. Такі відносини зумовлені емоційним розривом між дитиною та позивачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дитини отримувати піклування та виховання з боку позивача. На момент усиновлення, відповідно до наданих для ознайомлення медичних документів, дитина була психічно здорова. Після усиновлення з`ясувалося, що дитина страждає розладами психіки, які перешкоджають її нормальному розвитку та спілкуванню з іншими дітьми, у тому числі і з власною дитиною позивача. Між позивачкою та усиновленою дитиною склалися такі стосунки, які унеможливлюють їх спільне проживання та належне виконання ними своїх обов`язків. Такі відносини зумовлені емоційним розривом між дитиною та позивачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дитини отримувати піклування та виховання з боку позивачки. Дитина не сприймала та не сприймає до сьогодні Позивачку, як матір, не проявляє елементарної поваги. Почала красти гроші, обманювати, на зауваження Позивачки взагалі не реагувала. У зв`язку з неможливістю Позивача самостійно владнати зміни в поведінці дитини, сварки в родині, вона неодноразово зверталась до Органу опіки та піклування, однак будь-яких дій, направлених на корегування вказаної ситуації, а також поведінки дитини та відносин в родині, Відповідачем вчинено не було; не запропоновано було провести бесіди дитини та матері з психологом для встановлення причин таких конфліктів, надання якихось порад виходу із таких складних обставин. Порадили йти до нотаріуса та написати заяву про позбавлення батьківських прав. Ніхто з представників Органу опіки і піклування не направив родину на роботу з психологом, на корекційні зайняття для владнання й порозуміння в родині. Не було проведено психологічного обстеження дитини з метою вивчення її емоційного стану та особливостей дитячо-батьківських відносин, прив`язаності дитини до батьків. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить скасувати усиновленню нею малолітньої [PERSON] , [INFO] , що відбулося на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2017 року, а також зобов`язати Відділ реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області внести зміни до актового запису № 1279 від 16 серпня 2007 року про народження, внесеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, виключити відомості внесені на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року про матір дитини: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , громадянку України. 25.01.2022 року до суду надійшли додаткові пояснення представник позивача щодо позовних вимог. 26.01.2022 року до суду надійшли пояснення представника відповідача щодо позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у додаткових поясненнях. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року по справі №754/6297/17 заяву [PERSON] про усиновлення дитини було задоволено та оголошено [PERSON] усиновителем малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення суду про усиновлення до актового запису про народження дитини державний орган реєстрації актів цивільного стану вніс відповідні зміни і видав нове свідоцтво про народження - прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка обґрунтовує його тим, що відносини зумовлені емоційним розривом між дитиною та позивачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дитини отримувати піклування та виховання з боку позивачки. Дитина не сприймала та не сприймає до сьогодні Позивачку, як матір, не проявляє елементарної поваги. З письмових матеріалів справи вбачається, що Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у справі № 754/16914/19 за позовом Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] - було позбавлено [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] . У подальшому заочне рішення суду від 03.06.2020 року було скасовано. Крім того, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування усиновлення. Також рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання правочину недійсним, а саме визнанні недійсною заяви [PERSON] від 15 квітня 2019 року про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , завірену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фєтісовою В.О., реєстровий номер 421, за якою нею було надано згоду на позбавлення її батьківських прав відносно дитини. Відповідно до вимог ст.. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення. Статтею 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Статтею 207 Сімейного кодексу України передбачено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Опіка та піклування, як сімейна форма влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюється для забезпечення виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби або якщо батьки цих дітей стосовно них позбавленні батьківських прав чи з інших причин залишилися без батьківського піклування. Опікун призначається за його особистою заявою та перевага надається особам, які перебувають у родинних відносинах із дитиною, проте потрібна згода дитини. Опіка та піклування встановлюється за місцем проживання дитини або майбутнього опікуна/піклувальника. Відповідно ст.150 Сімейного кодексу України Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст.218 Сімейного кодексу України для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Як вбачається із ч.1ст.238 Сімейного кодексу України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Стаття 240 Сімейного кодексу України визначає, що право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до статті 242 Сімейного кодексу України якщо усиновлювач був записаний матір`ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу. У разі смерті усиновлювача, позбавленого батьківських прав, дитина одержує право на спадкування на загальних підставах. Батьківські права усиновлювача можуть бути поновлені відповідно до положень статті 169 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 березня 2015 року у справі «Zaiet vs Romania» зазначив, що поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням, і будь-які такі заходи повинні грунтуватися на досить значущих і вагомих причинах не тільки в інтересах дитини, але і по відношенню до правової визначеності. Анулювання усиновлення не може бути заходом, спрямованим проти усиновленої особи. Правові положення, які регулюють усиновлення, як правило, спрямовані, в першу чергу, на захист інтересів дітей. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз`яснено, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.4.1,2 ст.14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, що набрала чинності для України з 01.09.2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях щодо сімейних правовідносин (наприклад, рішення у справі «Мікулич проти Хорватії», «Гаазе проти Німеччини») зазначав, що хоча основною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов`язання, що є невід`ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Якщо встановлено існування сімейних зв`язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв`язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз`єднатися. Відповідно до ст.. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт, позбавлених батьківського піклування» основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа є створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім`ї, а також сприяння усиновленню дітей. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення, Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки позивачкою не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а також наявності підстав для скасування усиновлення. А тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] повинно бути відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed