Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-03 00:00:00

26 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якого є: поділ майна подружжя та виділення їй у власність Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі сторони за спільні кошти набули у власність житловий будинок із земельною ділянкою по [ADDRESS] . Оскільки відповідач не допускає її до користування спільним майном, позивачка змушена звернутися до суду з позовом про його реальний розподіл. До судового засідання відповідач пред`явив зустрічний позов, в якому просив: визнати об`єктом права спільної сумісної власності грошові зобов`язання на загальну суму 1 474 623 грн 20 коп. та поділити їх між сторонами. В обґрунтування позову зазначив, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до нього про поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку та земельної ділянки. Оскільки будинок придбаний за запозичені кошти в сумі 1 317 600 грн, вказана сума була стягнута з нього на підставі рішення суду. Так як договір позики був укладений в інтересах сім`ї, вважає, що зобов`язання з повернення коштів є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою суду від 24 березня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , про визнання об`єктом права спільної сумісної власності грошових зобов`язань, прийнято до сумісного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Від сторін надійшли відзиви на позовну заяву та відповіді на відзиви. Третя особа подала до суду письмові пояснення. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позов підтримав, просив їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Пояснив, що спірний будинок та земельна ділянка придбані за спільні кошти в період шлюбу. Перерахування коштів продавцю відбулось раніше, ніж запозичення коштів [PERSON] у друга родини [PERSON] . Крім того, про укладення дговору позики позивачці не було відомо, своєї згоди на цей правочин вона не надавла. Незважаючи на те, що сторони договору позики, тобто [PERSON] та [PERSON] , знали про те, що правочин укладається в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, останню не було залучено до участі у справі з розгляду цивільного спору про стягнення бору, а саму справу розглянуто у письмовому порядку в підготовчому судовому засіданні, оскільки [PERSON] визнав позов повністю. Вказане, на думку представника, свідчить про те, що кошти були позичені [PERSON] на власні потреби, не пов`язані з придбанням спірних будинку та земельної ділянки. Відповідач [PERSON] первісний позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, зустрічний позов просив задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] не працювала, її батьки доходу не мали, а тому не могли допомогти у купівлі нерухомості. Крім того, просив врахувати, що у будинку за його рахунок проведені будівельні роботи, і саме він сплачував за комунальні послуги. Представник третьої особи в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів. Пояснив, що його довіритель запозичив кошти на купівлю будинку та земельної ділянки, які є предметом спору. В той же час, на виконання рішення суду про стягнення коштів за договором позики видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження, в межах якого на спірне нерухоме майно накладено арешт. Заслухавши пояснення та доводи сторін і представника третьої особи, дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, допитавши свідка, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ) зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 4, 5-6). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] .. В період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, а також земельну ділянку площею 0,0841 га для обслуговування будинку по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7-10, 14-15). З дослідженних у судовому засіаднні документів реєстраційної справи нотаріуса, заведеної з приводу укладення [PERSON] договору купівлі-продажу спірних будинку та земльної ділянки, слідчує, що [PERSON] , як дружина покупця, надала нотаріальну згоду на укладення правочинів. 28 грудня 2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] 48 000 доларів США на купівлю житлового будинку по [ADDRESS] , які зобов`язався повернути до 01 січня 2020 року. На підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію розписки (т. 1 а. с. 126). Зі змісту розсписки вбачається, що [PERSON] під час укладення договору позики не була присутня, своєї згоди не надавала. Суду також не надано доказів того, що їй було відомо про укладення її чоловіком у період шлюбу вказаного договору позики. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 48 000 доларів США, що в еквіваленті становить 1 317 600 грн - в рахунок заборгованості за договором позики від 28 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 123). Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом, суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України). За змістом частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1 статті 65 СК України). Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини/чоловіка визначені статтею 57 СК України, відповідно до якої, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу; за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Конструкція норми статті 60 СК України містить правову презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням того, що позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала - надала суду докази того факту, що спірне майно набуто сторонами у період шлюбу, суд, дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вирішуючи вимоги зустрічної позовної заяви, суд виходить з такого. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, оскільки гроші, отримані за цим договором, були використані в інтересах родини, а саме на придбання будинку та земельної діялнки. Разом із тим, аналіз досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, оригіналів квитанцій про зарахування коштів в сумі 18 000 доларів США на валютний рахунок продавця [PERSON] , а також свідчення останньої, надані в судовому засіданні під час її допиту в якості свідка, дають підстави дійти висновку, про те, що розрахунок з продавцем за будинок та земельну ділянку відбувся раніше, аніж запозичення коштів [PERSON] у [PERSON] . Так, допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що у 2018 році вона з [PERSON] домовилася про купівлю-продажу будинку та земельної ділянки за гроші в сумі, еквівалентній 18 000 доларів США. У свідка був валютний рахунок, відкритий у "Приватбанк", на який 27 грудня 2018 року була перерахована вказана сума. На підтвердження зарахування коштів на депозитний рахунок свідок надала для огляду оригінали трьох банківських квитанцій на суму 18 000 доларів США та показала, що під час зарахування коштів був присутній як сам покупець - [PERSON] , так і його дружина [PERSON] . Отже, в судовому засіданні доведено, що будинок був проданий за кошти в сумі, еквівалентній 18 000 доларів США, а сам рахрахунок відбувся 27 грудня 2018 року, тоді як предмету договору позики, на який посилається [PERSON] , була сума 48 000 доларів США, тобто сума, яка більш ніж у двічі перевищує вартість будинку та земельної ділянки. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Так, судом встановлено, що в березні 2020 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою від 28 грудня 2018 року. У вказаній справі [PERSON] позов визнав в повному обсязі, тобто визнавав, що брав кошти в борг, а тому рішенням вказаного суду з останнього стягнуто 48 000 доларів США. Під час розгляду справи [PERSON] , як учасник спірних правовіднсин, залучена не була. У січні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Після звернення останньої до суду з вказаним позовом відповідач [PERSON] звернувся із зустрічним позовом про визнання спільним боргом подружжя та стягнення заборгованості за договором позики, який мотивований тим, що він отримав у борг 48 000 доларів США за розпискою, складеною 28 грудня 2018 року. Послідовність подій та процесуальна поведінка [PERSON] у наведеній справі про стягнення заборгованості дає підстави для сумнівів у реальності спору про стягнення боргу, оскільки відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що [PERSON] була обізнана про отримання [PERSON] коштів у борг, а також надавала згоду на те, що чоловік брав таку позику для придбання спірного будинку. Ні [PERSON] , ні відповідачем Білокуром, який позов визнавав, не надано суду доказів обізнаності дружини позичальника - [PERSON] про укладення її чоловіком договору позики, а тому відсутні підстави для виникнення у подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що отримані ним кошти за договором позики використані за призначенням, а саме на придбання спірного будинку. Сам по собі факт зазначення у розписці про мету позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням. Верховний Суд України у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12 вказав, що договір, укладений одним з подружжя, створює обов`язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім`ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім`ї, він не створює обов`язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Оскільки судом не встановлено ні факт надання згоди [PERSON] на отримання [PERSON] позики у [PERSON] на придбання будинку, ні факт використання позичених коштів на такі цілі, зустрічна позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, з врахуванням того, що відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивачкою [PERSON] сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 908 грн 00 коп., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 1). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 908 грн. Розподіляючи судові витрати, суд також враховує вартість будинку та земельної ділянки за договорами купівлі-продажу та у зв`язку із задоволенням позову стягує з відповідача в дохід держави різницю між сплаченою позивачкою сумою сбору та сумою сбору, яка підлягає сплаті, виходячи з дійсної вартості спірного майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved