Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-10 00:00:00

19 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.Свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2003. У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] (онука позивача) та [PERSON] (дочка позивача). Однак відповідач [PERSON] з 2014 року за вказаною адресою не проживає та добровільно знятися з реєстрації за даною адресою не бажає, хоча ще з 2014 року відповідач переїхала на постійне місце проживання до Польщі. За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належною йому квартирою порушеним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі. Правом подання відзиву відповідач не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 11 березня 2022 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в порядку, визначеному чинним законодавством. Натомість 10 березня 2022 року представник позивача - адвокат Власюк І.Т., який діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1009513 від 15.09.2021, подав до суду заяву (вх. №16723) згідно якої просив слухати справу у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечив. Зважаючи, що відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06 травня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріальної округу Парфєновим І.В., зареєстрованим в реєстрі за №2498, а також записом КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію квартири [ADDRESS] на праві приватної власності за [PERSON] про що внесено запис в реєстр. книгу №233 реєстр. №1711 (а.с. 5). Згідно довідки ТОВ «Житлово-Експлуатаційного Об`єднання» №1261 від 28.04.2021 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1972 року народження, дата реєстрації - 27.05.2003; [PERSON] , 1996 року народження, дата реєстрації - 27.05.2003 (а.с. 6). Відповідно до акту №13564, затвердженого директором ТОВ «ЖЕО» 22.04.2001 року, складеного у зв`язку із виходом комісії за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідчень сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було встановлено, що на момент обстеження [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , однак з 2014 року по даний час за вказаною адресою не проживає (а.с. 7). Викладені обставини свідчать про те, що з 2014 року відповідач в квартирі не проживає, нею не цікавиться, участі в її утриманні не бере, речі повсякденного використання [PERSON] у квартирі відсутні, будь-яких перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинить. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на частину житлового будинку згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачці в користуванні квартирою, а також, те, що відповідачка не проживає за місцем реєстрації її постійного проживання без поважних причин (протилежного судом не встановлено), ним не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про відсутність в неї інтересу до житла, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою. При цьому суд враховує, що проживання в іншій місцевості при втраті інтересу до спірного житла не є поважною причиною не проживання у спірному житловому приміщенні. Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідача на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у її права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач в спірній квартирі не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачки, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі чи існування у неї інтересу до квартири. При цьому, її тривала відсутність свідчить про те, що вона має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, однак позивач у позовній заяві вказав, що не має намірів на відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим і не здійснював їх розрахунок, а тому суд залишає витрати за позивачем.

Outcome: approved