Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з неї [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають її бабуся [PERSON] та її дядько [PERSON] , відповідач у справі. Позивач, яка є власницею квартири проживає у цьому ж будинку на декілька поверхів вище. Відповідач більше 10 років ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, постійно перебуває у стані алкогольного сп`яніння, регулярно приводить до належної [PERSON] квартири своїх знайомих, з якими розпиває спиртні напої, погрожує позивачу та її бабусі, що унеможливлює перебування у даній квартирі інших осіб. [PERSON] постійно влаштовує сварки, псує майно, погрожує фізичною розправою. 05 березня 2021 року відповідач разом зі своїм знайомим вигнав позивачку з квартири із застосуванням фізичної сили. У зв`язку з цим вона змушена була викликати поліцію, однак відповідач разом зі своїм знайомим пішли з квартири до приїзду поліції. При цьому, разом з [PERSON] перебувала її малолітня дочка, яка після інциденту, що трапився, боїться заходити до квартири та залишатися у своєї прабабусі. Того ж дня, відповідача все ж таки затримала поліція, яку викликала інша жінка, у зв`язку з тим, що [PERSON] перебував на вулиці у стані сильного алкогольного сп`яніння, поводив себе шумно та лаявся до людей. 01 квітня 2021 року до відповідача також викликали поліцію сусіди, оскільки він перебував у стані алкогольного сп`яніння, сварився з бабусею та погрожував підірвати квартиру. Така ж ситуація повторилася 03 квітня 2021 року, однак цього разу поліцію викликала позивач, оскільки така поведінка відповідача несе для неї подвійну загрозу, з тих підстав, що вона хвилюється за життя своєї сім`ї та життя бабусі. За даним фактом на [PERSON] складено адміністративний протокол та вжито заходів обмежувального припису. Загалом на [PERSON] складено 9 адміністративних протоколів за вчинення домашнього насильства та застосування фізичної сили. Системний характер протиправних дій відповідача унеможливлює для інших осіб проживання та перебування з ним в одній квартирі. Заходи попередження та громадського впливу не дають жодних позитивних результатів. У період з 2015 року по 2020 рік відповідач [PERSON] проживав разом зі своєю сестрою (матір`ю позивача) [PERSON] у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , що також належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак після смерті [PERSON] [PERSON] переїхав до квартири за адресою: [ADDRESS] та зробив життя позивача нестерпним. [PERSON] пропонувала [PERSON] переїхати на постійне місце проживання до будинку, в якому останній проживав зі своєю сестрою, однак він не погоджується. Вищевказані дії відповідача унеможливлюють право позивача [PERSON] на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй на праві власності майном, у зв`язку з чим підлягає виселенню з займаного ним житла в порядку статті 116 ЖК Української РСР. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подав. Ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримав 19 серпня 2021 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Також відповідач був повідомлений належним чином про розгляд справи 26 жовтня 2021 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке [PERSON] отримав 18 жовтня 2021 року. Інші судові повістки, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, постановив розглянути справу заочно, відповідно до статей 223 та 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Згідно з договором дарування квартири від 24 квітня 2019 року [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відомості про реєстрацію права власності [PERSON] на вказану вище квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З паспортних даних та Витягу з Реєстру територіальних громад міста Києва вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічних характеристик жилих та підсобних приміщень квартири [ADDRESS] дане помешкання містить дві житлові кімнати жилою площе 31 кв. м. Загальна площа квартири 46 кв. м. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2020 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП, у зв?язку з тим, що він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, по [ADDRESS] , вчинив сімейну сварку з матір`ю [PERSON] , тобто вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру. Про факт вчинення [PERSON] домашнього насильства свідчать також постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2018 року, від 15 жовтня 2020 року, від 06 квітня 2021 року, від 22 квітня 2021 року, від 11 травня 2021 року, від 20 травня 2021 року, від 08 червня 2021 року. На підтвердження того факту, що [PERSON] своїми умисними діями псує належне позивачу [PERSON] майно, останньою до матеріалів позову долучено фотоматеріали пошкоджень квартири та меблів. Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). В той же час частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно зі статтею 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так відповідно до статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі статті 116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц). Відповідно до статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 79 ЦПК України д остовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою, третьою даної норми закону визначено також, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство, що проявляється у постійному психологічному тиску на власника житла та членів її родини, що проживають у даній квартирі, враховуючи, що вжитими судом неодноразово заходами впливу не вдалося змінити поведінку [PERSON] на краще, а також враховуючи, що позивач пропонувала відповідачу надати йому для постійного проживання інше належне їй на праві власності житло, де б він міг жити самостійно та на власний розсуд, однак відповідач проігнорував таку пропозицію позивачки, суд приходить до висновку про наявність підстав для законного виселення відповідача з займаного ним житла, що на праві власності належить позивачу, та який своєю протиправною поведінкою чинить [PERSON] перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні належним їй майном. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved