Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів та розірвання шлюбу, у якій просить суд ухвалити рішення, яким: - шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 22 жовтня 1983 року виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 77, - розірвати; - стягнути з відповідача [PERSON] на його користь аліменти на утримання непрацездатної доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2 000 грн 00 коп. щомісяця. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 жовтня 1983 року сторони по справі зареєстрували шлюб, від якого мають повнолітню непрацездатну доньку - [PERSON] , [INFO] . Із 2010 року позивач та відповідач проживають окремо, спільне господарство не ведуть і не підтримують шлюбно-сімейні відносини. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. На даний час відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком. Після припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, донька сторін [PERSON] проживає разом з батьком. Вона є особою з інвалідністю 2-ї групи, власних дітей не має, отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1 854,00 грн, потребує матеріальної допомоги та перебуває на повному утриманні позивача, який, у свою чергу, є непрацездатним та отримує пенсію за віком у розмірі 2 100,00 грн. Відповідач, за твердженням позивача, є працездатною особою, працевлаштованою, інших неповнолітніх чи непрацездатних дітей на утриманні не має, а тому, на його переконання, має можливість надавати матеріальну допомогу непрацездатній доньці. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 20 січня 2022 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 24 лютого 2022 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2022 року відповідачу [PERSON] відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Разом з тим, 18 лютого 2022 року, у межах строку, встановленого судом, відповідачем [PERSON] засобами поштового зв`язку скеровано на адресу суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копій позивачу, у якому відповідач заявлені позовні вимоги визнала частково та зазначила, що позовну вимогу про розірвання шлюбу визнає повністю, а у стягненні з неї аліментів на утримання непрацездатної доньки [PERSON] просить відмовити. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач вказала, що 22 жовтня 1983 року вони з позивачем дійсно зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 05 жовтня 2002 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , 1978 року народження. У період даного шлюбу, після побиття власним чоловіком, [PERSON] захворіла на психічне захворювання, що стало приводом для розірвання шлюбних відносин. Після розірвання шлюбу донька стала проживати разом з батьками. Позивач не дозволяв звертатися до колишнього чоловіка їхньої доньки із позовом про стягнення матеріальної допомоги, а також до лікарів для отримання відповідного лікування, так як вважав, що це вплине на подальшу долю їхньої дитини. У 2010 році шлюб сторін фактично розпався та вони стали один-одному чужими людьми. Відповідач пішла від позивача і створила нову сім`ю. Донька [PERSON] залишилася проживати з позивачем. Із довідки МСЕК про інвалідність [PERSON] вбачається, що даний документ не містить інформації про її повну непрацездатність, а лише визначає, що вона нездатна до трудової діяльності в звичайних трудових умовах. Крім того, у зв`язку з інвалідністю [PERSON] отримує державну соціальну допомогу, яка є безтерміновою та станом на 20 жовтня 2021 року складала 1 854 грн, а з 01 січня 2022 року становить 1 934 грн. До того ж, позивач має змогу оформити опікунство над їхньою спільною непрацездатною донькою та отримувати щомісячну грошову допомогу як особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу. Також, за словами відповідача, позивач замовчує той факт, що працює кочегаром у готелі «Україна» та отримує заробітну плату. Між тим, відповідач працює молодшою медичною сестрою в Черкаській центральній районній лікарні Червонослобідської сільської ради та отримує заробітну плату, розмір якої нижче прожиткового мінімуму доходів громадян, інших доходів немає. Стан її здоров`я незадовільний, так як вона хворіє на гіпертонічну хворобу (2-га стадія, ступінь 2, ризик середній). Крім того, разом із відповідачем проживає її непрацездатна свекруха - [PERSON] , [INFO] , якою вона опікується. При цьому сама відповідач знаходиться на утриманні свого чоловіка, оскільки потребує коштів на лікування, а її заробітної плати іноді не вистачає навіть на продукти. Вказана заява по суті спору надійшла до суду 21 лютого 2022 року та долучена до матеріалів справи. Того ж дня, 21 лютого 2022 року, у межах строку, встановленого судом, позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, у якій він не погодився із доводами відповідача, наведеними у відзиві на позовну заяву, та зазначив, що відповідач хибно ототожнює розмір прожиткового мінімуму, встановлений законом, із умовною межею, за якою припиняється «потребування матеріальної допомоги» дитиною у розумінні положень статті 198 СК України. У відповідь на аргументи відповідача про наявність підстав для пред`явлення вимоги про утримання їхньої непрацездатної доньки до її колишнього чоловіка, позивач зауважив, що непрацездатність дитини настала у 2011 році, в той час як шлюб було розірвано у 2003 році. При цьому вказав, що питання отримання непрацездатності правосуб`єктом внаслідок «побиття» доводиться виключно у кримінальному процесі. Також позивач наголосив на тому, що припустима можливість реалізації ним тих чи інших соціальних прав жодним чином не впливає на обов`язки батьків у розумінні вимог статті 198 СК України. Твердження відповідача про отримання нею заробітної плати нижче прожиткового мінімуму та про відсутність інших доходів, вважає недоведеними та необґрунтованими. Окремо позивач наголосив на тому, що здійснення відповідачем опіки над третіми особами є її добровільною справою, тоді як надання матеріальної допомоги непрацездатній дитині є обов`язком. Також позивач зауважив, що [PERSON] , [INFO] , не може бути свекрухою відповідача, оскільки вона не є матір`ю чоловіка відповідача, тобто його матір`ю. 12 березня 2022 року відповідачем [PERSON] подано до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких вона не погодилася з аргументами позивача, наведеними у відповіді на відзив, та вказала, що у даній заяві по суті справи позивач жодним чином не спростовує та не аргументує, чому він вважає, що відповідач хибно ототожнює розмір прожиткового мінімуму, встановлений законом, із умовною межею, за якою припиняється «потребування матеріальної допомоги» дитиною. Крім того, на думку відповідача, позивачем не доведено, що їхня спільна донька знаходиться на його утриманні та потребує матеріальної допомоги. Також, на переконання відповідача, позивачем не підтверджено той факт, що дитина захворіла саме у 2011 році, так як встановлення у 2011 році їй групи інвалідності не свідчить про це, оскільки є свідки, які можуть посвідчити протилежне. Крім того, відповідачу не зрозуміло, чому позивач тільки зараз, через 10 років, звернувся до суду з даним позовом. Також відповідач зауважила, що позивачем не спростовано доводи про отримання нею заробітної плати нижче прожиткового мінімуму. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, з 22 жовтня 1983 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 77, що засвідчується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28 вересня 2021 року, виданим повторно /а.с. 5/. Спільне подружнє життя сторін не склалося. Із 2010 року позивач та відповідач проживають окремо, спільне господарство не ведуть та не підтримують шлюбно-сімейні відносини. Відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. Спору щодо набутого під час шлюбу майна немає. При цьому суд бере до уваги позицію відповідача, яка в межах розгляду даної справи визнала позов частково та не заперечувала факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям. Від даного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що стверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28 вересня 2021 року, виданим повторно /а.с. 18/. [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю другої групи, загальне захворювання, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 541824, виданої 31 травня 2017 року, інвалідність встановлена «безтерміново», за висновками огляду [PERSON] нездатна до трудової діяльності в звичайних виробничих умовах /а.с. 20-21/. Посвідчення особи з інвалідністю другої групи серії ААБ № 043354 [PERSON] отримала 10 березня 2011 року /а.с. 19/. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи, тобто непрацездатною особою. З копії довідки, виданої управлінням соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області № 1182/06-25 від 20 жовтня 2021 року вбачається, що [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області та отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю». Термін призначення: з 23 листопада 2010 року по довічно. Розмір допомоги: 1 854,00 грн щомісячно /а.с. 22/. Згідно довідки, виданої Відділом обслуговуванням громадян № 3 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 620 від 07 жовтня 2021 року, [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Головне управління ПФУ в Черкаській області (Черкаський відділ обслуговування громадян № 3) і отримує пенсію за віком в розмірі 2 200 грн /а.с. 23/. Зі змісту позовної заяви слідує, що після припинення шлюбно-сімейних відносин позивач один несе витрати по утриманню повнолітньої непрацездатної доньки, яка потребує витрат на підтримку здоров`я, як особа з інвалідністю, та реабілітації, а тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат для її утримання. Дані обставини не спростовано відповідачем. Отже, судом встановлено факт реєстрації шлюбу між сторонами та наявність у них спільної доньки, яка є непрацездатною, проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Згідно з частинами 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За приписами частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У пункті 126 рішення у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Згідно із частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частин 5, 6 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, визнання позову відповідачем у цій частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини, з яких він наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімейні стосунки подружжя є формальними, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, отже, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їхнім інтересам. Крім того, суд наголошує, що він не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин. Вільність та рівність цих стосунків, а також можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а тому вважає необхідним позов у частині розірвання шлюбу задовольнити, а шлюб - розірвати. Згідно з частиною 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини восьмої та дев`ятої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з вимогами статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати У частині першій статті 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які доводять необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, навіть отримання повнолітнім непрацездатним дочкою, сином доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 12 вересня 2019 року в справі № 459/1381/18, провадження № 61-9328св19. Суд бере до уваги, що [PERSON] , [INFO] , відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 541824, виданої 31 травня 2017 року, нездатна до трудової діяльності в звичайних виробничих умовах /а.с. 20-21/, а тому вона не має місця роботи. Її щомісячний дохід становить 1 934 грн, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Однак при розрахунку розміру прожиткового мінімуму для груп населення враховується мінімальний набір предметів першої потреби, санітарії та ліків, який не містить препаратів, необхідних для підтримання здоров`я особі з хронічним психічним захворюванням. Тобто державна соціальна допомога, яку отримує [PERSON] , не є достатнім матеріальним забезпеченням для її життя та підтримуючого лікування, а тому остання є такою, що потребує матеріальної допомоги. Аналіз змісту статті 198 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання повнолітньої дитини можуть бути призначені за наявності юридичних складових у сукупності певних умов, а саме: потреба у матеріальній допомозі повнолітніх непрацездатних дочки, сина, а також змога батьків надавати таку матеріальну допомогу. Із довідки КНП «Черкаська центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради № 05/10 від 14 лютого 2022 року слідує, що відповідач у справі [PERSON] працює у вказаному медичному закладі з 06 березня 2008 року на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення анестезіології та інтенсивної терапії /а.с. 49/. Водночас, відповідачем не надано суду доказів її матеріального становища і не доведено той факт, що вона отримує заробітну плату, розмір якої нижче прожиткового мінімуму доходів громадян, а також те, що вона не має інших доходів. З урахуванням наведеного, суд констатує, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своїй непрацездатній дитині, а тому позивач має право на стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] захворіла на психічне захворювання у період шлюбу з [PERSON] , 1978 року народження, внаслідок побиття останнім, не підтверджено належними та допустимими доказами. За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та враховувати матеріальне становище сторін. При цьому, суд має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Оскільки чинним СК України не конкретизовано, до якого саме часу батьки зобов`язані утримувати повнолітню доньку, сина з інвалідністю, суд, відповідно до ч. 1 ст. 10 СК України, вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин норму ст. 79 СК України, відповідно до якої якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. Відтак, беручи до уваги положення статей 182, 198, 200 СК України; зважаючи на стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка є непрацездатною, отримує пенсію по інвалідності у мінімальному розмірі, а тому потребує матеріальної допомоги, зокрема, на лікування, придбання продуктів харчування, одягу та інших необхідних речей, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, яка є працездатною, працевлаштованою, зважаючи на те, що обов`язок утримувати повнолітніх непрацездатних дітей є в рівній мірі обов`язком як батька, так і матері, беручи до уваги той факт, що відповідачем не надано доказів її матеріального становища та не спростовано можливості сплачувати аліменти у зазначеному позивачем розмірі, зважаючи на відсутність у неї інших утриманців, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки [PERSON] , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 16 грудня 2021 року і на весь період її непрацездатності. Суд вважає, що визначений розмір аліментів є обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам дитини з інвалідністю. При цьому суд враховує, що відповідач у справі [PERSON] хворіє на гіпертонічну хворобу (2-га стадія, ступінь 2, ризик середній), однак зауважує, що нею не надано доказів розміру її витрат на лікування у зв`язку з наявністю вищевказаної хвороби. Доводи відповідача про те, що вона опікується матір`ю чоловіка, із яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах, - [PERSON] , [INFO] , суд відхиляє, оскільки за змістом частини 1 статті 202 СК України обов`язок утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, покладено на їхніх повнолітніх дітей. Також суд наголошує на тому, що припустима можливість реалізації позивачем права оформити опікунство над спільною непрацездатною донькою сторін та можливість отримання ним щомісячної грошової допомоги як особою, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, жодним чином не впливає на обов`язки батьків у розумінні вимог статті 198 СК України. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Згідно з положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд залишає судові витрати за позовною вимогою про розірвання шлюбу за позивачем. Крім того, у порядку частини 6 статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги позивача про стягнення аліментів, який звільнений від сплати судового збору за даною вимогою, судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп. слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд вважає необхідним, з метою забезпечення інтересів повнолітньої непрацездатної дитини, допустити рішення суду про стягнення аліментів до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: approved