Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Свої вимоги він обґрунтовував тим, що 16 червня 2018 року приблизно о 20:00 годині, відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21104» державний реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи рух по проїжджій частині пр. Ломоносова у м. Костянтинівка, Донецької області від вул. Героїв Праці в напрямку вул. 6-го Вересня, діючи в порушення вимог п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, не дав дорогу мотоциклу марки «Hyosung GT250R», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався по рівнозначній дорозі (пр. Ломоносова) у зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів. Мотоцикл марки «Hyosung GT250R», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] контактував задньою правою боковою частиною з правою частиною заднього бамперу автомобіля марки «ВАЗ 21104», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . В результаті вказаної дорожньо-транспортної події водій мотоциклу марки «Hyosung GT250R», державний реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , [INFO] отримав тілесні ушкодження у вигляді: ссадна обох колінних суглобів, попереку зліва, осколкового перелому проксимального метаепіфіза лівої ліктьової кістки зі зміщенням уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що вимагають для свого лікування строк понад 21 день. Під час розгляду вказаної кримінальної справи ним був заявлений цивільний позов, в якому просив стягнути на його користь з обвинуваченого [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином 84 731,02 грн. (2856,64 грн. на лікування (операції), придбання ліків; 3393,00 грн. на послуги таксі для поїздок до лікувального закладу; 70 933,38 грн. - відновлювальний ремонт мотоциклу; 7548,00 грн. вартість мотоциклетного шолому), у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. Вказані суми він просив стягнути з відповідача під час розгляду цієї цивільної справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Поліщук В.Ф. підтримали позов у повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Баринова Л.Г. проти задоволення позову частково заперечували, вважали недоведеними вартість матеріальних втрат, які зазнав позивач, зокрема вартість мотоциклетного шолому, а також витрати на сплату послуг таксі для відвідування лікувального закладу в іншому місті. Представник відповідача АТ «Страхова група ТАС» (приватне) у судове засідання не з`явився, надав відзив на позов у якому проти стягнення будь-яких сум з товариства заперечував, вважав безпідставним залучення страхової компанії для участі у справі у якості співвідповідача, оскільки позивач пропустив річний термін на звернення із заявою про страхове відшкодування. Також зазначив, що витрати понесені потерпілим у зв`язку із лікуванням не у повному обсязі підтверджені медичним закладом, а відшкодування витрат на таксі не передбачено законодавством. Також представник АТ «СГ «ТАС» (приватне) надав заяву про розгляд справи у його відсутності. У судове засідання, призначене на 01 березня 2022 року позивач [PERSON] та його представник адвокат Поліщук В.Ф. не з`явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] неодноразово не з`являлись у судові засідання, так само не з`явились у судове засідання 01.03.2022 року, додаткових заяв або клопотань до суду не надходило. Оскільки позивач не заперечує проти закінчення розгляду справи за відсутності відповідача та його представника, суд розглядає справу за наявними в ній доказами. З`ясувавши вищенаведену позицію сторін, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20.03.2020 року відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України, призначено покарання та частково задоволено цивільний позов. Так, згідно вказаного вироку: [PERSON] призначено покарання у виді штрафу у розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян (що складає 5100,00 (п`ять тисяч сто) грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь [PERSON] : - у відшкодування матеріальної шкоди (витрати, пов`язані з лікуванням на суму 2856 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят шість) грн. 64 (шістдесят чотири) коп.; витрати пов`язані з доставкою до лікувального закладу (послуги таксі) на суму 3393 (три тисячі триста дев`яносто три) грн. 00 (нуль) коп.; витрати за пошкодженням мотоцикла (відновлювальний ремонт мотоциклу) у сумі 70 933 (сімдесят тисяч дев`ятсот тридцять три) грн. 38 (тридцять вісім) коп., вартість мотоциклетного шолому у сумі 7548 (сім тисяч п`ятсот сорок вісім) грн. 00 (нуль) коп.) на загальну суму 84 731 (вісімдесят чотири тисячі сімсот тридцять одну) грн. 02 (дві) коп. - у відшкодування моральної шкоди 142 (сто сорок дві) грн. 83 (вісімдесят три) коп., а всього 84 873 (вісімдесят чотири тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 85 (вісімдесят п`ять) коп.; - стягнуто з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 19 857 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят сім) грн. 17 (сімнадцять) коп. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Донецького апеляційного суду вирок Костянтинівського міськрайонного суду від 23.02.2020 року в частині стягнення з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди скасовано і призначено новий розгляд в цій частині в суд першої інстанції в порядку цивільного законодавства. Частиною шостою ст. 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі. Стаття 1177 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною сьомою ст. 128 КПК України передбачено, що особа, яка не пред`явила цивільний позов в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. При визначенні розміру матеріальної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, суд виходить із наступного. В обґрунтування розміру спричиненої матеріальної шкоди позивачем [PERSON] надані суду копії касових чеків і квитанцій на придбання мотоциклетного шолому ліків, послуги таксі, а також висновок товарознавчої експертизи щодо вартості відновлювального ремонту мотоциклу №3570-3572 від 22.08.2018 року, що визнається сторонами і додатковому доказуванню не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Щодо оспорюваного відповідачами розміру спричиненої матеріальної шкоди та зазначених у вказаних документах сум, суд зазначає наступне. Виходячи з роз`яснень, викладених в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Пленум Верховного суду України в п. 28 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 роз`яснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…». Відповідно до ч.1 ст.103 Цивільного процесуального кодексу України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Всупереч наведених вимог законодавства та для підтвердження своїх заперечень, незважаючи на неодноразові пропозиції суду, відповідачем [PERSON] та його представником адвокатом Бариновою Л.Г., так само представником відповідача АТ «СТ «ТАС», не заявлені клопотання про призначення відповідних експертиз: товарознавчої - для визначення вартості відновлювального ремонту мотоциклу та придбаного позивачем мотоциклетного шолому; судово-медичної - для визначення відповідності придбаних позивачем ліків наявному діагнозу. Так само позивачем [PERSON] та його представником не надано належних та допустимих доказів необхідності користування позивачем таксі для міжгородніх поїздок до лікувального закладу, враховуючи наявні ушкодження - ссадна обох колінних суглобів, попереку зліва, осколкового перелому проксимального метаепіфіза лівої ліктьової кістки зі зміщенням уламків. Тому суд приходить до висновку, що на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди підлягають стягненню наступні грошові суми: розмір матеріальних збитків спричинених пошкодженням мотоцикла (відновлювальний ремонт мотоциклу) у сумі 70 933, 38 грн., який підтверджено висновком судової автотоварознавчої експертизи № 3570-3572 від 22 серпня 2018 року; та вартість мотоциклетного шолому у сумі 7548,00 грн., який підтверджено копією товарного чеку № 17/5 від 17 травня 2016 року. Згідно копій листків непрацездатності [PERSON] з тілесними ушкодженнями, отриманими внаслідок ДТП перебував на стаціонарному лікуванні з 16 червня 2018 року до 20 червня 2018 року, з 21 червня 2018 року до 11 липня 2018 року, 12 липня 2018 року; з 13 липня 2018 року до 01 серпня 2018 року; з 02 серпня 2018 року до 21 серпня 2018 року, з 22 серпня 2018 року до 10 вересня 2018 року, з 11 вересня 2018 року до 28 вересня 2018 року. Відповідно до копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2561 із травматологічного відділення КУ «ЦРЛ» м Костянтинівка з 16 до 20 червня 2018 року із діагнозом: відкритий осколковий внутрішньо суглобовий перелам верхньої третини лівої ліктьової кістки; вивих лівого передпліччя, садна колінних суглобів; отримував лікування, 20.06.2018 року хворий виписаний для подальшого стаціонарного лікування в ДНІІТО м. Лиман, госпіталізацію погоджено. З виписного епікризу НДІТО Донецького НМУ № 3165 вбачається, що 23 червня 2018 року виконано операцію [PERSON] , останній з 21 червня 2018 року до 11 липня 2018 року отримував лікування, продовжує хворіти. Відповідно довідки НДІТО Донецького НМУ від 14 серпня 2018 року [PERSON] був оглянутий завідувачем відділення, надані рекомендації. Частиною 1 ст.1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. ч. 2 і 5ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини володільця джерела підвищеної небезпеки у її заподіянні. На володільця джерела підвищеної небезпеки не може бути покладено обов`язок з відшкодування такої шкоди лише в разі, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З роз`яснень, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Юридична оцінка володільця полягає в тому, що володільцем визначається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах володіє об`єктом, який є джерелом підвищеної небезпеки. У разі, якщо управління небезпечним об`єктом передається третій особі без належного юридичного управління, вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Крім того, згідно п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної безпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 3 своєї Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, навівши в рішенні відповідні мотиви. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. У позовній заяві зазначено, у чому полягає моральна (немайнова шкода), якими неправомірними діями її заподіяно, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи її розмір, та надав докази, якими це підтверджується. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є потерпілим від злочину, який скоїв відповідач та позивачу завдані тілесні ушкодження, які викликали фізичній біль та страждання протягом тривалого часу. Відповідно до положень частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Положеннями частини 4 наведеної вище норми права передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. З огляду на положення частини 5 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Проаналізувавши обставини справи, з`ясувавши характер та глибину пов`язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя позивачки та необхідність докладання для організації додаткових зусиль, та, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, суд встановлює суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень. Тому вимога [PERSON] щодо компенсації моральної шкоди підлягає задоволенню частково. При визначенні особи відповідача, з якої слід стягнути вищенаведені суми, суд враховує заперечення представника АТ «СГ «ТАС», наведені у відзиві, і вважає за необхідне відмовити у стягненні будь-яких сум у якості страхового відшкодування, оскільки право визначення відповідача належить саме позивачу, позов пред`явлено саме до [PERSON] , вимог до АТ «СГ «ТАС» позовна заява не містить. Залучення АТ «СГ «ТАС» до участі у цій справі відбулося без достатніх правових підстав під час первісного розгляду цивільного позову в межах кримінального провадження. Тому спричинена позивачу шкода, визначена судом, підлягає стягненню саме з відповідача [PERSON] . Суд також враховує те, що на виконання вироку Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20.03.2020 року видано виконавчій лист і з відповідача [PERSON] на час розгляду цієї справи провадиться стягнення. Тому, з метою запобігання подвійного стягнення, суд вважає за необхідно врахувати суми які вже стягнуті з відповідача у виконавчому провадженні ВП №62795185 від 09.09.2020 року, відкритого на підставі вироку Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10.08.2020 року у кримінальному провадженні №233/4472/18. У відповідності із ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі, встановленому на дату подання цього позову, в сумі 913,38 грн.

Outcome: partial