Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

У березні 2021 року до суду звернувся ФОП [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування позову зазначав, що 23.07.2018 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mersedes», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Renault», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди через неправомірні дії відповідача було завдано механічних пошкоджень транспортному засобу «Renault», д.н.з. [NUMBER] , а його власнику - матеріального збитку. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mersedes», д.н.з. [NUMBER] була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №AM/3088289 від 09.03.2018 року. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по договору страхування, на підставі страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування ПрАТ «СК «ВУСО» сплатило на користь ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» суму страхового відшкодування у розмірі 17222 грн 13 коп. Після відшкодуваня матеріальної шкоди, яку було заподіяно внаслідок ДТП, ПрАТ СК«ВУСО» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування. Разом з тим 15.07.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та ФОП [PERSON] було укладено Договір цесії №15/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор (позивач) отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, у тому числі новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АM/3088289. Зважаючи на вище викладене позивач просив стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 17222 грн 13 коп., кошти у повернення судового збору у розмірі 908 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Ухвалою судді від 03 вересня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, залучено сторони до участі у справі та третіх осіб. Ухвалою суду від 05 квітня 2022 року постановлено провести заочний розгляд справи. Позивач ФОП [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не прибули, просили розглянути справу без їх участі, про що надали письмові заяви, позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом достовірно встановлено, що 23.07.2018 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mersedes», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Renault», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «Renault», д.н.з. [NUMBER] , було завдано механічних пошкоджень, власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку. Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 09.08.2018 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУПАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Отже, ДТП сталося з вини відповідача [PERSON] . Шкода життю і здоров`ю водіям - учасникам ДТП та/або іншим фізичним особам заподіяна не була. Позивач вказав, що автомобіль «Renault», д.н.з. [NUMBER] був застрахований на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) №PLJ0CPS-17B13Q8, який було укладено 01.12.2017 року між ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» та [PERSON] . Згідно копії витягу з централізованої бази даних МТСБУ на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mersedes», д.н.з. [NUMBER] була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №AM/3088289, який було укладено 09.03.2018 року. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «MERCEDES», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. Даний поліс був чинним на момент вчинення ДТП. 22.08.2018 року ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» звернулось до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із претензією №22998 про виплату страхового відшкодування в порядку регресу за Полісом №АМ/3088289 у розмірі 18222 грн 13 коп. З копії страхового акту № 09452-24 до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №AM/3088289 від 09.03.2018 року факт ДТП, що мало місце 23.07.2018 року було визнано страховим випадком. Згідно Ремонтної калькуляції від 06.08.2018 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Renault», д.н.з. [NUMBER] склала 26075,39 грн. Згідно розрахунку суми страхового відшкодування за страховим актом № 00266745 від 13.08.2018 року сума страхового відшкодування склала 18222 грн 13 коп. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по договору страхування, на підставі страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило на користь ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» суму страхового відшкодування у розмірі 17222 грн 13 коп.,що підтверджується копією платіжного доручення від 01.10.2018 року. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ«СК «ВУСО» склав 17222 грн 13 коп. Отже, відшкодувавши матеріальну шкоду у сумі 17222 грн 13 коп., заподіяну відповідачем внаслідок ДТП, яке мало місце 23.07.2018 року, ПрАТ СК«ВУСО» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування. Разом з тим 15.07.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та ФОП [PERSON] було укладено Договір цесії №15/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор (позивач) отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, у тому числі новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АM/3088289. Згідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, с договори та інші правочини. Так, відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вказане, до Позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з Відповідача вищевказаної суми боргу. Станом на день розгляду справи відповідач суму страхового відшкодування позивачу не сплатив. У ч. 1 ст. 1191 ЦК України зазначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п.п. 38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцій. Відповідно до п.п.33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Згідно з п.п. 38.1.1.«ґ» п. 38.01. ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Відповідач [PERSON] не подав належні і допустимі докази на спростування позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, у тому числі щодо стягнення коштів у повернення сплаченого судового збору. Необхідно стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 17222 грн 13 коп. та кошти у повернення судового збору у розмірі 908 грн. Вирішуючи питання про судові витрати на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. У ч.4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, між позивачем ФОП [PERSON] та адвокатом Самойленко П.М. було укладено договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 р. та додаткову угоду №9452 від 17.03.2021 р. до вказаного договору, відповідно до яких визначено гонорар адвоката Самойленко П.М. за ведення справи про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП - 5000 грн., зокрема, за консультацію - 1500 грн, підготовка та подання до суду позову - 2000 грн., супровід та контроль судової справи - 1500 грн. Відповідно до Акту виконаних робіт від 17.03.2021 року адвокат Самойленко П.М. виконав свої зобов`язання за Договором, а позивач прийняв виконані роботи та сукупно сплатив 5000 грн (а.с.119), у тому числі авансування послуг адвоката для здійснення супроводу та контролю судової справи у розмірі 1500 грн, що також підтверджується платіжними дорученнями №Р24А764728634А41972 від 12.05.2020 р. (а.с.38). Вказані витрати є витратами позивача на правову допомогу у зв`язку з розглядом даної судової справи. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п. 47, 48 також роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ці самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом позивачу у розмірі 5 тис. грн. Даний позов розглянуто в межах заявлених ФОП [PERSON] вимог.

Outcome: approved