Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна подружжя. Позов мотивований тим, що з 22 вересня 2012 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 квітня 2021 року було розірвано. У шлюбі у них народився син [PERSON] . Перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти сім`ї, вони придбали квартиру [ADDRESS] вартістю 339 000 грн. Вказану квартиру зареєстровано на ім`я [PERSON] . Позивач зазначає, що при здійсненні купівлі спільної квартири, ним було надано письмову нотаріально засвідчену згоду на її купівлю [PERSON] . Після придбання квартири, він з відповідачкою вселились туди і досі проживають разом там, незважаючи що шлюб між ними розірвано. Тому вважає, що майно, а саме квартира є набутим в період шлюбу майном, а тому є об`єктом спільної сумісної власності. Від представника відповідачки - адвоката Коцана Р.М. надійшов відзив, у якому просить в позові відмовити в повному обсязі. Зазначає, що позивачем вказано, що квартира [ADDRESS] набута під час шлюбу ніби то за спільні кошти. Однак відповідачка здійснила покупку спірної квартири за свої кошти, які прийняла в дарунок від своєї матері, що підтверджується відповідною розпискою де вказано факт отримання нею коштів в розмірі 34 400 доларів США. Після отримання грошей, через чотири дні, відповідачкою було придбано вищевказану квартиру за суму 339 000, 00 грн. з різницею в 64 144 грн., які є її особистою приватною власністю, так як позивач до укладення шлюбу придбав автомобіль та немав коштів для купівлі квартири, натомість відповідачка мала самостійний стабільний дохід та заощадження до дня покупки спірної квартири. Тобто [PERSON] було вкладено всю суму коштів для купівлі квартири, а [PERSON] жодних власних коштів вкладено не було. В підтвердження наявності у матері відповідачки відповідної суми коштів існують повідомлення банку про наявність депозитних рахунків [PERSON] , на яких знаходились кошти і які вона попередньо знімала для подарунку дочці на придбання квартири. Від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вважає відзив безпідставним та необґрунтованим. Так, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, вони придбали квартиру [ADDRESS] . Після реєстрації шлюбу з відповідачкою окремого житла вони не мали, а тому проживали у приватному будинку матері позивача, а всі зароблені гроші заощаджували на купівлю власного житла, і на той момент у їхньої сім`ї вже були кошти, які були подаровані їм на весіллі. А тому твердження про купівлю спірної квартири лише за кошти відповідачки не відповідає дійсності. Надана відповідачкою розписка, не свідчить про прийняття відповідачкою такої суми грошових коштів, а тому світлокопія такої не може бути взята судом до уваги. Щодо довідок з банку про наявні відкриті депозитні рахунки [PERSON] , не свідчить про те, що депозитні вклади вона дарувала своїй дочці - [PERSON] . Крім того, з поданих довідок не вбачається наявність на депозитних рахунках суми коштів в розмірі 34 400 доларів США, так само як і не вбачається те, що такі вклади вона знімала і вкладала у купівлю спірної квартири. Зазначає про те, що дану квартиру було придбано ними як подружжя, що стверджується укладеним договором купівлі-продажу квартири, і якщо б відповідачкою було здійснено купівлю квартири за особисті кошти, то це б було зазначено у договорі, і позивачем не було б підписано згоду на таке. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Петруняк О.Б. позов підтримали та просили позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Коцан Р.М. проти задоволення позову заперечили з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81, 82 ЦПК України стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Так, судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 квітня 2021 року був розірваний. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06 червня 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І.М. та зареєстрований у реєстрі за № 485, такий укладений між [PERSON] та [PERSON] , їй передано у власність майно, а саме - квартиру [ADDRESS] , за обумовлену грошову суму, яка складає 339 000,00 гривень. За договором, придбання вказаної квартири вчинилось зі згоди - заяви чоловіка [PERSON] - [PERSON] , яка засвідчена за № 484. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №4486575 від 06 червня 2013 року вбачається, що приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І.М., 06 червня 2013 року здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру, загальною площею 53,7 м.кв., житлової площі 29,6 м.кв., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд підкреслив, що конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. Тобто за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Крім цього, тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. В судовому засіданні представники сторін визнали та не заперечували, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами за час їх перебування у шлюбі, а тому враховуючи зазначену правову позицію та положення ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки жодною із сторін не оспорюються зазначені обставини, суд не перевіряє ці обставини шляхом оцінки доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі ст. 365 ЦК України, яка передбачає можливість пред`явлення співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, позову про припинення права власності на частку іншого співвласника із виплатою йому грошової компенсації вартості його частки, яка завчасно вноситься на депозитний рахунок суду. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. З договору купівлі продажу квартири від 06 червня 2013 року вбачається, що сторони розуміють значення і умови цієї угоди, а також що їм роз`яснено норми законодавства, зокрема, статтей 60-65 Сімейного кодексу України, тобто, що придбана квартира буде об`єктом спільної сумісної власності, оскільки така набувається ними за час шлюбу. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, судом вбачається, що придбання спірного майна за особисті кошти в період шлюбу з позивачем, відповідачка не довела належними та допустимими доказами з огляду на таке. Надаючи до суду відзив на позовну заяву сторона відповідача вказувала на те, що спірна квартира була придбана за кошти, які надала [PERSON] , оскільки у позивача на той момент були незначні доходи. На підтвердження чого надала розписку від 02 червня 2013 року та повідомлення «Укргазбанку» №5-292/13/294/202 від 03 вересня 2021 року та №5-292/13/293/202 від 03 вересня 2021 року. Позивач [PERSON] в свою чергу заперечуючи викладені обставини у відповіді на відзив зазначив, що квартиру було придбано за кошти, які їм подарували на весілля та власні заощадження. З копії розписки [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки [PERSON] , вбачається, що вона 02 червня 2013 року передала останній кошти на покупку квартири у сумі 34 400 доларів США. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Однак, виходячи із змісту розписки, судом встановлено передачу грошової суми, проте відсутні докази, які підтверджують отримання їх за договором позики. Також суд вважає, що розписка від 02 червня 2013 року про передачу коштів на покупку квартири, не підтверджує факту використання саме цих коштів на купівлю квартири [ADDRESS] , оскільки купівля такої була здійснена 06 червня 2013 року, що не виключає можливості використання цих коштів з іншою метою. Крім того, розписка не містить підпису та повного найменування із зазначенням ідентифікуючих даних, іншої сторони договору, а саме [PERSON] на виконання вимог щодо письмової форми договору та його двосторонності. Твердження відповідачки про те, що у неї був стабільний дохід з 2001 року по 2019 рік і вона мала певні заощадження до дня покупки квартири, не підтверджують факт наявності особистих заощаджень, оскільки сторони перебували у шлюбі з 2012 року, що не виключає, що такі кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім цього, наявні у матеріалах справи повідомлення відділення 292/13 Львівської ОД АБ «Укргазбанк» від 03 вересня 2021 року №5-292/13/293/202 та №5-292/13/294/202 щодо наявності у [PERSON] депозитних вкладів не підтверджують суму коштів у розмірі 34 400 доларів США, які були передані нею відповідачці, так як і не підтверджують, що зняття таких коштів з депозитних рахунків були використані для купівлі спірної квартири. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами щодо поділу майна набутого за час шлюбу, виділивши та визнавши за ним право власності на Ѕ ідеальної частини двохкімнатної житлової квартири, однак поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки, тобто такий поділ майна можливий лише при виділенні конкретних часток кожному із співвласників і тоді таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. У зв`язку із викладеним, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, з метою захисту прав кожного із подружжя та з урахуванням принципу справедливості та балансу інтересів сторін, суд враховуючи правову позицію Верховного Суду України щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, суд доходить висновку, що поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1\\2 ідеальну частку квартири не є ефективним способом захисту і у задоволені позову [PERSON] про виділення йому Ѕ ідеальної частини двохкімнатної квартири [ADDRESS] необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed