Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] в [ADDRESS] у віці 77 років помер її чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала в шлюбі з 13 листопада 1962 року. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину спадкового нерухомого майна, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 вересня 2003 року за номером 2570742. При оформленні документів в 2021 році на прийняття спадщини після смерті чоловіка їй стало відомо, що все вище вказане будинковолодіння належить на праві власності її дочці [PERSON] на підставі договору довічного утримання, укладеного між нею та [PERSON] 09.09.2003 року. Вважає даний договір довічного утримання незаконним, оскільки житловий будинок за адресом [ADDRESS] являється спільною власністю подружжя, тобто в рівних частках належить їй та її покійному чоловіку. Окрім цього, даний договір був укладений внаслідок помилки, оскільки вона вважала, що згідно умов даного договору [PERSON] повинна була доглядати за [PERSON] та за нею. Однак виявилося, що згідно договору [PERSON] повинна була здійснювати догляд лише за [PERSON] . Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 09 вересня 2003 року між [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі за № 4230; скасувати заборону відчуження житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. В судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, в своїх поясненнях підтвердила обставини, які викладені в позові та просила суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, жодних клопотань до суду не направляла. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що їм відомі обставини укладення оспорюваного правочину. Так, і [PERSON] , і позивачка [PERSON] на момент укладення оспорюваного правочину, з урахуванням незадовільного стану здоров`я, хотіли забезпечити собі достойні умови проживання в похилому віці та обоє потребували допомоги. Саме з цією метою вони уклали договір довічного утримання зі своєю дочкою - відповідачкою по справі. Проте, остання після укладення договору довічного утримання виїхала на постійне місце проживання Російської Федерації, де, вірогідно, перебуває і на даний час та будь якого утримання нікому із подружжя [PERSON] не надавала, мотивуючи це наявністю власних невирішених проблем. При цьому, позивачка [PERSON] , надаючи згоду на укладення договору довічного утримання щиро вірили в те, що цим забезпечить утримання і чоловіка, і себе в похилому віці з боку дочки [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, а також визначив наступні правові норми, що їх регулюють. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 13 листопада 1962 року, який був зареєстрований у відділі ЗАГС Ждановського району Донецької області. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №004002 від 25 листопада 1996 року [PERSON] належала на праві приватної власності земельна ділянка, яка розташована на території [ADDRESS]. Землю передано для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Згідно виписки з погосподарської книги №06 особовий рахунок № [NUMBER] , яка видана Волоківською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області, житловий будинок, який належить [PERSON] , побудований 1980 року, загальна площа складає 88 м.кв., у тому ж числі житлова -70 м.кв., розташований за адресою [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВВА №321494 [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресом [ADDRESS] . 09 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М. був посвідчений договір довічного утримання, реєстровий № 4237. Згідно умов даного договору [PERSON] передає у власність [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, розміщений в [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язується довічно утримувати [PERSON] , забезпечивши його харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою, зберігати в його безкоштовному довічному користуванні одну житлову кімнату розміром 13,50 кв.м. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у [ADDRESS]. Відповідно до довідки №457 від 11 жовтня 2021 року, виданої Волоківською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області, [PERSON] був постійно зареєстрований та проживав в [ADDRESS] з 22 січня 1940 року по день смерті [INFO] . За вище вказаною адресою на день смерті померлого [PERSON] постійно зареєстрована та проживає [PERSON] , [INFO] . Згідно ст.ст. 22, 23 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відтак, спірне на сьогодні майно було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби, зареєстрованим за №223 у виконкомі Глибоцької Ради депутатів трудящих 31 травня 1972 р. на ім`я [PERSON] , а також свідоцтвом про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, виданим виконкомом Коровійської сільської ради 20 липня 1988 року на підставі рішення №128 виконавчого комітету Глибоцької районної ради народних депутатів від 13 липня 1988 року та зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 вересня 2003 року за номером 2570742. Відповідно до ст.425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Згідно ст.426 ЦК УРСР договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений. В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. Статтею 48 ЦК УРСР встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно ч.1 ст.56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Статтею 59 ЦК УРСР було передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.п.11,12 постанови №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.п. 19,20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Судом на підставі досліджених письмових доказів, а також показів свідків, встановлено, що на момент укладення договору [PERSON] вже перебувала в похилому віці, потребувала допомоги та надавала свою згоду для укладення договору, відповідно до умов якого, на її переконання, дочка [PERSON] повинна була здійснювати догляд та забезпечити гідну старість, як для [PERSON] , так і для неї. Відтак, помилка позивачки щодо істотних умов надання нею згоди на укладення оспорюваного правочину щодо розпорядження спільною сумісною власністю, яка за своєю правовою природою також є правочином, тягне за собою недійсність оспорюваного правочину вцілому На підставі наведеного,

Outcome: approved