Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

Уу травні 2018 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Котьолкін Д.С., звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] 14 лютого 2018 року, о 06 год. 30 хв., на 45 км автодороги М-07 Київ-Ковель, керуючи автомобілем TOYOTA LAND CRUISER, номерний знак [NUMBER] , перед поворотом ліворуч з головної дороги на другорядну, не був уважним та не надав перевагу в русі автомобілю NISSAN PATROL, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі в зустрічному напрямку, зіткнувшись з ним, внаслідок чого, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у справі № 752/3661/81 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок вказаного ДТП діями відповідача позивачу завдано майнової шкоди у розмірі 371550 грн., в тому числі: 364050 грн. - матеріальний збиток спричинений ДТП володільцю автомобіля; 2500 грн. - вартість експертного автотоварознавчого дослідження; 5000 грн. - послуги з евакуації пошкодженого автомобіля з місця ДТП. Крім того, позивачу відповідачем завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 10000 грн. та яка полягає в тому, що у зв`язку з пошкодженням автомобіля він вимушений був тривалий час користуватися послугами громадського транспорту та послугами таксі, що спричинило йому та членам його сім`ї значні незручності та дискомфорт у пересуванні. Втрачена можливість виїжджати на вихідних сім`єю для відпочинку з міста. Багато справ, запланованих раніше, які потребували пересування автотранспортом, довелося відкласти, а від деяких з них відмовитися, що негативно вплинуло на роботу. Вказані обставини викликали у позивача пригнічений стан, дратівливість, хронічну втому, депресію, що негативно вплинуло на стосунки у сім`ї позивача. Позивач просить суд стягнути із відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду у вищевказаному розмірі, а також судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірай М.І. від 29 травня 2018 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 38). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Розпорядженням керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року за № 4772 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Шкірай М.І., відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду. (а.с. 44). Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 26 грудня 2018 року, вказана цивільна справа розподілена судді Плахотнюк К.Г. (а.с. 45). 3 січня 2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження, розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 46). 19 лютого 2020 року відповідач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Линник Л.С., направив до суду відзив на позовну заяву (а.с. 65-69), в якому просить відмовити в задоволенні позову, зазначаючи, що розмір майнової шкоди визначено судовим експертом у відсутність іншого учасника [PERSON] через неналежне повідомлення його про дату, місце та час проведення огляду пошкодженого автомобіля, що свідчить про те, що огляд транспортного засобу відбувся з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Тому висновок експертного автотоварознавчого дослідження № Д7/03/18 від 6 березня 2018 року викликає сумнів у правильності визначення розміру майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Крім того, власником пошкодженого автомобіля є [PERSON] , а цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] на момент вчинення ДТП була застрахована в ПрАТ СК «ЗДОРОВО», тому просить суд залучити [PERSON] та ПрАТ СК «ЗДОРОВО» до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Відповідач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Линник Л.С., направив до суду клопотання про призначення у справі судово-автотоварознавчу експертизу (а.с. 71-72). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року (а.с. 83-84) залучено до участі у даній справі в якості третьої особи на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Здорово»; зобов`язано позивача [PERSON] надіслати на адресу залученої третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «Здорово» копію ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї додатками. Клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в частині залучення до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року (а.с. 80-82) призначено у вказаній справі судово-автотоварознавчу експертизу по матеріалам справи на вирішення якої поставлено питання: визначити ринкову вартість транспортного засобу - автомобіля «NISSAN PATROL» д.н.з. [NUMBER] станом на 04.02.2018 року; визначити вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля «NISSAN PATROL» д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.02.2018 року станом на 04.02.2018 року, а також станом на час проведення експертного дослідження; визначити вартість матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу автомобіля «NISSAN PATROL» д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.02.2018 року станом на 04.02.2018 року, а також станом на час проведення експертного дослідження; визначити вартість транспортного засобу у пошкодженому стані за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.02.2018 року станом на 04.02.2018 року у випадку якщо вартість відновлювального ремонту буде більшою ніж вартість транспортного засобу. Проведення експертного дослідження необхідно провести за матеріалами справи до яких приєднано: висновок експертного автотоварознавчого дослідження №Д7/03/18, складеного 06 березня 2018 року судовим експертом Чивчишем О.П. та зафіксовані пошкодження на електронному носії CD-R. Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 16 грудня 2020 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повідомлено, що ухвала суду від 24 лютого 2020 року про призначення судово-автотоварознавчої експертизи залишена без виконання оскільки відповідач [PERSON] , представник якого заявив клопотання про призначення вказаної експертизи, не виконав попередньої оплати за її проведення та надані матеріали справи повернуті до суду (а.с. 88). Ухвалою судді від 21 грудня 2020 року (а.с. 89) провадження по вказаній справі поновлено. У підготовчих засіданнях 8 липня та 1 листопада 2021 року сторони відсутні, про час і місце розгляду справи в підготовчому засіданні повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив закрити підготовче засідання, призначити справу до розгляду, без його участі (а.с. 113). Відповідач та його представник про причини неявки суд не повідомили. Третя особа про причини неявки представника суд не повідомила. Ухвалою від 1 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до розгляду по суті на 21 березня 2022 року (а.с 115-116). В судовому засіданні 21 березня 2022 року сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про прочини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до положень п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у справі № 752/3661/81, яка набрала законної сили 11 квітня 2018 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. (а.с. 7). Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту вказаної постанови слідує, що [PERSON] 14 лютого 2018 року, о 06 год. 30 хв., на 45 км автодороги М-07 Київ-Ковель, керуючи автомобілем TOYOTA LAND CRUISER, номерний знак [NUMBER] , перед поворотом ліворуч з головної дороги на другорядну, не був уважним та не надав перевагу в русі автомобілю NISSAN PATROL, номерний знак [NUMBER] , який рухався по головній дорозі в зустрічному напрямку, зіткнувшись з ним, внаслідок чого, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до копій пояснень [PERSON] від 14 лютого 2018 року (а.с. 8) та схеми місця ДТП від 14 лютого 2018 року (а.с. 9) 14 лютого 2018 року, о 06 год. 30 хв., на 45 км автодороги М-07 Київ-Ковель, під час ДТП, автомобілем NISSAN PATROL, номерний знак [NUMBER] керував позивач. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д7/03/18, який складений 6 березня 2018 року судовим експертом Чивчиш О.П., сума матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля NISSAN PATROL, номерний знак [NUMBER] [PERSON] , станом на 14 лютого 2018 року становить 364050 грн. (а.с.10-16). Згідно з експертним висновком/калькуляцією від 6 березня 2018 року вартість ремонту автомобіля NISSAN PATROL становить 619647,20 грн (а.с. 17-20). Позивачем не надано суду доказів, зокрема, акту виконаних робіт щодо ремонтно-відновлювальних робіт цього транспортного засобу. Визначення вартості матеріального збитку після ДТП, нанесеного власнику автомобіля, становить 2500 грн, які було сплачено [PERSON] на користь судового експерта Чивчиш О.П., що підтверджується копією квитанції № 040148 від 6 березня 2018 року (а.с. 32). У відзиві на позовну заяву (а.с. 65-69), представник відповідача [PERSON] - адвокат Линник Л.С. не погодилася з вищевказаним висновком щодо правильності визначення розміру майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, зазначаючи, що розмір майнової шкоди визначено судовим експертом у відсутність [PERSON] , що свідчить про те, що огляд транспортного засобу відбувся з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 та заявила клопотання про призначення судово-автотоварознавчої експертизи. Ухвала суду від 24 лютого 2020 року про призначення судово-автотоварознавчої експертизи, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, залишена експертною установою без виконання, оскільки відповідач [PERSON] не виконав попередньої оплати за проведення вказаної експертизи. Отже, зважаючи на вище викладене, суд вважає, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження № Д7/03/18 від 6 березня 2018 року є належним і допустимим доказом у цій справі. Із матеріалів справи вбачається, що 7 березня 2017 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «ЗДОРОВО» укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про що було видано Поліс № АК/ 3655461. За вказаним Договором забезпечений транспортний засіб марки TOYOTA LAND CRUISER, номерний знак [NUMBER] , а [PERSON] є особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована при експлуатації забезпеченого транспортного засобу (а.с. 70). Відомості про те, що позивач звертався до страхової компанії задля отримання страхового відшкодування, відмови останньої у проведенні такої або щодо перевищення розміру шкоди ліміту відповідальності страховика, матеріали справи не містять, доказів протилежного не надано. За загальним правилом, визначеним статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом, одним із таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV). Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Позивач обґрунтовував наявність правових підстав звернення з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП тим, шо потерпілий має право не звертаючись з вимогою до страховика, одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала в межах деліктного зобов`язання, незалежно від того чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України викладені у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні обов`язку з відшкодування шкоди між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ), завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в задоволенні такого позову з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16) та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або відповідно до Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (у випадку передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Подібний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц. Відомості про те, що позивач звертався до страхової компанії задля отримання страхового відшкодування, відмови останньої у проведенні такої або щодо перевищення розміру шкоди ліміту відповідальності страховика, матеріали справи не містять, доказів протилежного не надано. Судом встановлено, що позивач з позовом до страховика (страхової компанії) не звернувся, з відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика також не звертався. Звертаючись до суду, позивач не посилається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди немає. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач свої вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. обґрунтовує тим, що у зв`язку з пошкодженням автомобіля він вимушений був тривалий час користуватися послугами громадського транспорту та послугами таксі, що спричинило йому та членам його сім`ї значні незручності та дискомфорт у пересуванні. Втрачена можливість виїжджати на вихідних сім`єю для відпочинку з міста. Багато справ, запланованих раніше, які потребували пересування автотранспортом, довелося відкласти, а від деяких з них відмовитися, що негативно вплинуло на роботу. Вказані обставини викликали у позивача пригнічений стан, дратівливість, хронічну втому, депресію, що негативно вплинуло на стосунки у сім`ї позивача. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності такої шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача та виникненням моральної шкоди, її розміру, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині за їх недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покласти на позивача.

Outcome: dismissed