Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

19.11.2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Товарна біржа «Нерухомість-Південь», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна №4442 від 05.03.2001 року укладений на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» укладеного між нею та відповідачами дійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.03.2001 року між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , який був зареєстрований на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» та у Миколаївському БТІ. Договір відповідає чинному законодавству України та вимогам ЦК України. З огляду на те, що на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, відсутнє його нотаріальне посвідчення, позивач не має можливості в повному обсязі реалізувати свої речові права відносно нерухомого майна. В зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 24.11.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження. До судового засідання представник позивача адвокат Махмутов О.А. не з`явився, надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі документами, позов підтримав у повному обсязі. Відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.03.2001 року на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 20360 від 06.04.2001 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу нерухомого майна і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 05.03.2001 року квартири [ADDRESS] було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved