Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.03.1994 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нежитлових приміщень №7122, у відповідності до якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове користування нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (мансарда), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 49,5 кв.м., з індексом приміщення 8-2--8-2. Відповідачем при укладенні Договору взято на себе низку зобов`язань, в тому числі своєчасно і в повному обсязі сплачувати оренду плату. Проте, незважаючи на вищезазначені умови укладеного Договору та вимоги законодавства, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26.10.2016 року у справі №465/4780/16-ц позов позивача задоволено, розірвано договір оренди від 24.03.1994 №7122 нежитлових приміщень укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] ; зобов`язано [PERSON] повернути орендодавцеві нежитлові приміщення (мансарда), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 49,5 кв.м. та стягнути з [PERSON] на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість з орендної плати в розмірі 9 366, 24 грн. У даній справі стягувалась заборгованість за період з 01.04.2008 року по 31.05.2016 року. Однак у відповідача наявна з за даним договором за період з 01.06.2016 року по 15.11.2016 року(дата набрання рішення законної сили) утворилась заборгованість по орендній платі та з 16.11.2016 року по 17.05.2018 року( дати закінчення виконавчого провадження щодо виселення) заборгованість по неустойці, що разом становить 7 704,76 грн. Тому просить суд стягнути з відповідача на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість у розмірі 7 704,76 грн. та судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про заслухання справи у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення суду. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи та не подав відзив, тому на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення), проти чого не заперечив представник позивача у заяві. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 24.03.1994 року між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди № 7122 , згідно умов якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування нерухоме майно - приміщення (мансарда), що знаходяться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 49,5 кв.м., з індексом приміщення 8-1-8-2/а.с.7-10/. Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26.10.2016 року у справі №465/4780/16-ц позов Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено. Розірвано договір оренди від 24.03.1994 №7122 нежитлових приміщень укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] ; зобов`язано [PERSON] повернути орендодавцеві нежитлові приміщення (мансарда), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 49,5 кв.м. та стягнути з [PERSON] на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість з орендної плати в розмірі 9 366, 24 грн. Так, по справі №465/4780/16-ц стягувалась заборгованість з відповідача на користь позивача за період з 01.04.2008 року по 31.05.2016 року. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно з ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Згідно із ч.1 ст.19 цього ж Закону орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Відповідно до 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Однак, всупереч умовам укладеного договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 18.05.2018 року старшого державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівської області Вітинського Т.М. закінчено виконавче провадження №54788535 щодо зобов`язання [PERSON] повернути орендодавцеві нежитлові приміщення (мансарда), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 49,5 кв.м., оскільки рішення суду виконано, що підтверджується актом державного виконавця від 17.05.2018 року/а.с.12/. Як вибачається із довідки від №4-2302-14639 від 17.05.2021 року, яка міститься в матеріалах справи, заборгованість відповідача перед позивачем складає 7 704,76 грн., яка виникла з 01.06.2016 року по 15.11.2016 року(дата набрання рішення законної сили) по орендній платі та з 16.11.2016 року по 17.05.2018 року( дати закінчення виконавчого провадження щодо виселення) заборгованість по неустойці/а.с.6/. З огляду на вищенаведене, суд бере до уваги представлений позивачем розрахунок заборгованості/а.с.49-50/, який складений у відповідності до вимог чинного законодавства, відповідач обґрунтованих заперечень щодо розрахунку суду не надав, клопотання щодо неспівмірності витрат до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат, так як позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення, понесені останнім судові витрати в розмірі 2270 гривень судового збору.

Outcome: approved