Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

30 листопада 2021 року до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обгрунтовує тим, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Раніше цей будинок належав їй та її колишньому чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності та їх сім`я проживала в ньому з 1990 року. В теперішній час цей будинок належить їй на підставі Договору про визначення часток у праві спільної власності від 18.03.2020 року та договору купівлі-продажу від 18.03.2020 року між [PERSON] та нею. В зазначеному будинку відповідач [PERSON] був зареєстрований як член сім`ї колишнього співвласника будинку, але виселився з будинку задовго до набуття нею права власності на будинок. З 18.03.2020 року в будинку проживають лише вона, її діти та онуки. Відповідач жодних дій для вселення в будинок за цей час не приймав та претензій щодо свого права проживати в будинку не заявляв. Особистих речей відповідача у будинку немає, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані відповідач не цікавиться. Реєстрація відповідача порушує її право як власника будинку розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в зв`язку з чим вона просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, однак забезпечила участь в судовому засіданні свого представника - адвоката Гусарова С.Д. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гусаров С.Д. позов пітримав в тому ж обсязі та просив його задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Погодився на заочний розгляд справи. Крім того, зазначив, що реєстрація відповідача порушує право позивача як власника будинку розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в зв`язку з чим він просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судові засідання: 28.02.2022 року та 21.03.2022 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці суду, а судові повістки повернулись до суду з відміткою про отримання повісток на ім`я відповідача позивачем [PERSON] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Веселинівської селищної ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду 27.01.2022 року надав заяву про розгляд справи у відсутність представника селищної ради та про підтримання позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Гусарова С.Д., показання свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 10, 13). Раніше вказаний будинок належав позивачу та її колишньому чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності та їх сім`я проживала в ньому з 1990 року, що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку від 26.12.1990 року, Договором про визначення часток у праві спільної власності (а.с. 9), та витягом з будинкової книги на будинок [ADDRESS] (а.с. 14-17). В теперішній час цей будинок належить позивачу на підставі Договору про визначення часток у праві спільної власності від 18.03.2020 року (а.с. 9) та договору купівлі-продажу від 18.03.2020 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] (а.с. 11-12). В зазначеному будинку відповідач [PERSON] зареєстрований з 09.11.2009 року як член сім`ї колишнього співвласника будинку, що підтверджується витягом №12380-02/06-11/2021 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с. 18). Однак відповідач виселився з будинку задовго до набуття позивачем права власності на будинок. З 18.03.2020 року в будинку проживають лише позивач, її діти та онуки. Відповідач жодних дій для вселення в будинок за цей час не приймав та претензій щодо свого права проживати в будинку не заявляв. Особистих речей відповідача у будинку немає, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані відповідач не цікавиться. Вказаний факт підтверджений сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, та зокрема, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які суду показали, що вони проживають по сусідству з позивачем, свідок [PERSON] проживає по сусідству з [PERSON] з 1990 року, а свідок [PERSON] - з 2008 року і дійсно знають, що відповідач [PERSON] ніколи не проживав та нині не проживає за адресою: [ADDRESS] , він в зазначеному будинку ніколи не з`являвся, а нині там проживає лише позивач разом зі своїми дітьми та онуками. Докази, які б свідчили про наявність поважних причин непроживання відповідача в житловому приміщенні позивача у матеріалах справи відсутні. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку позивача перешкоджає останній вільно володіти та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Відповідно до ст. ст. 71 та 72 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців, без поважних на те причин. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи може здійснюватись, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , добровільно залишив даний будинок та не проживає в ньому з 2009 року без поважних на те причин, позивач не чинила йому перешкод в користуванні житлом та у нього відсутні договірні відносини щодо користування житлом з власником будинку, що свідчить про втрату ним інтересу до житла, то суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що представник позивача не просив стягнути з відповідача на свою користь сплачений позивачем судовий збір, то суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 908 гривень судового збору На підставі викладеного,

Outcome: approved