Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах малолітньої [PERSON] , звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі. В обґрунтування вимог зазначила, що вона має на утриманні внучку [PERSON] , яка народилася [INFO] у шлюбі укладеному між її сином, [PERSON] , [INFO] з [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що приблизно в 2011 році, відповідачка залишила сім`ю і більше до дитини не поверталася, а малолітня залишилась на повному утриманні батька [PERSON] і проживала разом з ними однією сім`єю в [ADDRESS] . Всі десять років, догляд за здоров`ям дитини батько здійснював самостійно і мати участі в цьому не приймала. Однак, 8.04.2021 року батько дитини від отриманих в результаті дорожньо- транспортної пригоди травм, помер і після його смерті та до цього часу малолітня [PERSON] залишилась проживати з нею, і знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідачка [PERSON] більше десяти років і по цей час не бачила доньки, не приїжджала до неї та за ці роки не брала жодної участі в житті дочки. На неодноразові спроби залучити матір до виховання та утримання її малолітньої дитини жодної реакції не проявляла. Відповідачка, [PERSON] не цікавилася ні розвитком дитини, а ні її навчанням. Також, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідачкою не надавалося і не надається по цей час. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загально визнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України«Про охорону дитинства». Позивачка зазначає, що повне утримання та виховання малолітньої доньки було на її покійному синові [PERSON] , а тепер лягло на її плечі. Мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавилася життям, не відвідувала і не відвідує дочку вдома, жодних подарунків за цей час не передавала. Про необхідність вирішення подальшої долі малолітньої [PERSON] було повідомлено Дубівською селищною радою. По приїзду додому до позивачки, відповідачка пояснила, що має іншу сім`ю, в іншій області і не має можливості утримувати дочку [PERSON] . Дитина категорично відмовилась йти на контакт з матір`ю та проживати з нею та нотаріально посвідченою заявою від 19.04.2021 року не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її дочки [PERSON] . Вважає, що все вищезазначене свідчить виключно про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Разом з цим зазначає, що згідно виконавчого листа виданого 27.10.2016 року Тячівським районним судом у цивільній справі № 307/2465/16-ц, відповідачка [PERSON] зобов`язана сплачувати на користь дочки [PERSON] аліменти у розмірі 700 грн., щомісячно починаючи з 01.09.2016 року. Однак від сплати, стягуваних з неї за рішенням суду на користь дитини аліментів, ухиляється про що свідчить заборгованість, яка складає 73 302,00 грн. Зазначає, що з моменту постановлення рішення Тячівського районного суду від 5.10.2016 року за яким були враховані існуючі на той час обставини, передбачені ч.1 ст.182 СК України, пройшло чимало часу та фінансовий стан позивачки погіршився на відміну від відповідачки. Також, від дня постановлення рішення суду про стягнення з відповідача аліментів істотно зріс рівень середньої заробітної плати. Інфляційні процеси в Україні та девальвація національної грошової одиниці зумовлюють суттєве зниження купівельної спроможності присудженої суми аліментів у розмірі 700 грн, на дитину. З врахуванням вказаних обставин, а також зважаючи на необхідність витрачення коштів на її власне утримання вважає, що встановлений судом розмір аліментів у сумі 700 грн., щомісячно, є занадто малим для забезпечення можливості утримання дитини та підлягає збільшенню до рівня 1500 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень), щомісячно на утримання дитини у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач спроможна сплачувати аліменти у такому розмірі. Враховуючи наведене, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та збільшити розмір стягнення аліментів та стягувати з відповідачки на користь позивачки аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1500 грн. щомісячно і до її повноліття. Ухвалою судді від 5.05.2021 року вказану позовну заяву залишено без руху. 21.05.2021 року [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , вимоги ухвали виконала, подавши до суду заяву про усунення недоліків якою недоліки усунула. Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 22.06.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 5 серпня 2021 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка та її представник, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка зазначила, що з чотирьох річного віку малолітня [PERSON] постійно проживала з нею та з її сином - своїм батьком, та перебувала на їх утриманні та вихованні. Відповідачка, з часу призначення аліментів рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 5.10.2016р., аліменти жодного одного разу не сплачувала, кошти не передавала та життям дитини не цікавилася, а відтак просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Вказала, що вона підписала нотаріально завірену заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав щодо її доньки [PERSON] , так як позивачка пообіцяла їй, що за такої умови, [PERSON] відкличе виконавчий лист про стягнення з неї аліментів. Стверджує, що батько дитини та позивачка забрали в неї дитину коли тій було три роки, і після того перешкоджали їй бачитись з дочкою. Однак до органів опіки та піклування чи органів поліції для вжиття заходів для усунення перешкод в побаченнях з дитиною, вона жодного разу не зверталася. Представник третьої особи органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації, в особі начальника служби у справах дітей Тячівської РДА, Сасин В.І. в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги викладені в заяві вона підтримує. Зауважила, що органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, відносно її малолітньої дочки [PERSON] . Комісією було встановлено, що мати дитини ухиляється від виховання дочки, про що свідчить утворена заборгованість зі сплати аліментів та подана нею заява в якій вона не заперечила щодо позбавлення її батьківських прав. Вважає, що позов підлягає до задоволення. Вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши всі матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження виданого виконкомом Тарасівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області 1.07.2008 р., батьками малолітньої [PERSON] [INFO] , являються [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 5 жовтня 2016 року ухваленим у цивільній справі №307/2465/16-ц провадження 2/307/1380/16, яке набрало законної сили 24 жовтня 2016 року, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 700 гривень, щомісячно, починаючи з 7 вересня 2016 року і до досягнення нею повноліття (а.с.19). Відповідно до довідки про неотримання аліментів від 19.04.2021 року та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 19.04.2021 року виданих Тячівським районним відділом Державної виконавчої служби, заборгованість [PERSON] зі сплаті аліментів складає 73 302, 00 гривень (а.с. 17-18). Згідно свідоцтва про смерть виданого виконавчим комітетом Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 12.04.2021 року, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] про що було складено актовий запис за №64 (а.с. 11). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов складеним депутатом Дубівської селищної ради та затвердженим Селищним головою від 20.04.2021 року та довідки про склад сім`ї виданої Дубівською селищною радою №1243 від 20.04.2021 р., [PERSON] 2008 р.н., проживає з позивачкою [PERSON] (а.с.12-13). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дубівської селищної ради від 14.02.2022 року №02-34/105, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність призначення опікуном [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином оскільки одержувач аліментів [PERSON] є малолітньою, її батько на користь якого 5.10.2016 р. ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] помер, [PERSON] будучи фактичним опікуном малолітньої, належить право на пред`явлення в інтересах малолітньої [PERSON] , яка є одержувачем аліментів, позову про збільшення розміру стягнення аліментів. Разом з цим суд бере до уваги те, що до вирішення питання щодо призначення позивачки опікуном малолітньої, остання позбавлена права порушувати в інтересах малолітньої питання щодо зміни сторони (стягувача) у виконавчому провадженні відкритому за виконавчим листом №307/2465/16ц від 27.10.2016 року виданому Тячівським районним судом Закарпатської області. Згідно ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Таким чином судом встановлено, що позивачці [PERSON] з якою проживає дитина, належить також право вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] . Пред`являючи позов, [PERSON] посилалася на невиконання відповідачкою [PERSON] батьківських обов`язків щодо дитини, а саме - щодо участі в її житті, у вихованні, у спілкуванні з нею, що свідчить, на думку позивачки, про ухилення матері від виконання своїх обов`язків та слугує підставою для позбавлення її батьківських прав щодо дитини. Згідно наведених акту обстеження матеріально-побутових умов та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб дитина проживає з позивачкою, яка їй приходиться бабусею. Відповідно до довідки виданої Дубівським закладом загальної освіти І-ІІ ступенів №1 Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області №48 від 20.04.2021 року, малолітня [PERSON] , навчається в 7-В класі вищеназваного закладу (а.с.15). Згідно характеристикою виданої Дубівським ЗЗСО І-ІІ ступенів №1 від 20.04.2021 року, [PERSON] навчається в даному закладі з першого класу. Виховувалася у неповній сім`ї. Проживала з батьком і бабусею, які приділяли належну увагу вихованню дитини. Мати у сім`ї не проживала і ніколи не цікавилася життям дочки. Батьківські збори не відвідувала жодного разу. У вихованні дитини не приймала участь (а.с. 16). Аліменти призначені рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 5.10.2016 року до стягнення на утримання дитини, відповідачка не сплачувала, у зв`язку з цим утворилася заборгованість, розмір якої складає 73302,0 грн. (а.с.17-19). Згідно довідки виданої виконкомом Дубівської селищної ради №1244 від 20.04.2021 року, [PERSON] , останні десять років знаходилась на утриманні батька [PERSON] , який помер [INFO] , мати [PERSON] з дитиною на протязі 10 років не проживала (а.с. 21). Відповідно нотаріально посвідченої заяви від 19.04.2021 р. [PERSON] не заперечила та просить про позбавлення її батьківських прав щодо її дочки [PERSON] [INFO] (а.с. 39). Під час розгляду справи причини подання такої заяви пояснила тим, що така подана з метою несплати нею заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася. Згідно (ст. 171 ч.ч.2, 3 СК України) дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору про позбавлення батьківських прав, хоча й не зобов`язаний врахувати думку дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В забезпечення присутній під час розгляду справи малолітній [PERSON] прав, яка в судовому засіданні, після надання пояснень відповідачкою, виявила бажання висловити свою думку з приводу заявленого в її інтересах позову, суд відповідно до положень ст. 45 ЦПК України, в присутності головного спеціаліста відділу з питань соціального захисту дітей, профілактики злочинності та правопорушення служби у справах дітей Тячівської райдержадміністрації, [PERSON] , яка не є стороною у справі, заслухав [PERSON] . Малолітня зауважила, що пояснення її матері надані в судовому засіданні, не відповідають дійсності. Вона жодного разу не приїздила до неї та не цікавиться її життям. ЇЇ вихованням займається бабуся, яка турбується про неї та з якою вона весь час проживає, а відтак жодного бажання проживати з відповідачкою вона не має. Вказані обставини в судовому засіданні були підтверджені, як позивачкою так і представником органу опіки та піклування Тячівської РДА Сасин В.І. З наведеного вбачається, що заперечуючи проти задоволення пред`явленого до неї позову, при цьому всі доводи відповідачки зводилися до переслідування нею корисливої мети щодо уникнення сплати заборгованості по аліментах призначених на утримання її дочки. Вказані та встановлені під час розгляду справи обставини, дають суду підстави дійти висновку про неналежність та небажання виконання відповідачкою, свого материнського обов`язку з утримання та виховання дитини. Пояснення надані нею в судовому засіданні щодо бажання виконання цих обов`язків, не були щирими та не відповідають її дійсній волі, яка по своїй суті спрямована на ухилення від сплати аліментів на утримання дитини. Посилання відповідачки на вчинення їй колишнім чоловіком та тещою, з якою проживає дитина, перешкод у зустрічах з дитиною та у спілкуванні з нею, до уваги не беруться як бездоказові. До суду з приводу усунення таких перешкод, якщо вони мали місце, мати дитини не зверталася. Відтак віднесення на користь відповідачки визначених ст. 151 ч.1 СК України батькам гарантій на переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, у даній справі не відповідали б інтересам малолітньої [PERSON] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дубівської селищної ради від 27.05.2021 року №04-09/58, орган опіки та піклування прийшов до висновку про надання згоди на позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки, [PERSON] . Зі змісту вказаного висновку випливає, що питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] вперше порушувалося у 2009 році, коли до органу опіки та піклування звернувся батько дівчинки, [PERSON] . Однак оскільки мати обіцяла виправити свою поведінку, було надано випробувальний термін шість місяців для виправлення. Згодом представниками служби, повторно, було відвідано сім`ю [PERSON] та з`ясовано, що мати виправилася. Більше звернень від батька дитини не надходило. З дворічного віку [PERSON] виховувалася батьком та бабусею та після смерті батька мати вікторію до себе не забрала, її життям та здоров`ям не цікавилася, матеріально дитину не підтримує, а також надала нотаріально посвідчену заяву, в якій не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки. Малолітня знаходиться на повному утриманні та вихованні своєї бабусі, [PERSON] та на комісії з питань захисту прав дитини при Тячівській райдержадміністрації було заслухано малолітню [PERSON] , яка повідомила, що вона категорично не хоче проживати зі своєю матір`ю (а.с. 48-49). Повною мірою вищезгаданий висновок органу опіки та піклування відповідає висновкам суду, є всебічним, об`єктивним щодо суттєвих обставин, які пов`язуються з позбавленням відповідачки [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] . Наведені у висновку факти та обставини підтверджуючі доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, самі по собі мають місце, та оцінюються судом в контексті дійсних взаємовідносин матері та дитини, яких по суті вже десять років не існує, на що вказує бездіяльність поведінки матері навіть після смерті батька дитини, що має істотне значення для правильного, законного і обґрунтованого висновку з чутливого сімейного питання. Таким чином, позивачкою доведено, відсутність можливості зберегти зв`язок між матір`ю і дитиною та доведено наявність винної поведінки відповідачки щодо ухилення від її участі у виконанні покладеного на неї Законом материнського обов`язку, щодо утримання та виховання дочки. Статтею 150 СК України, передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно частини 4 статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За змістом пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" вказано, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. В абзаці 2 п. 16 тієї ж Постанови визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини у своїй практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінки. У своєму рішення (справа "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року) суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Враховуючи встановлені та досліджені в судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачка свідомо, без будь-яких поважних на те причин, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням доньки, не піклується про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, а отже позбавлення її батьківських прав повністю відповідає інтересам дитини, є виправданою мірою, спрямованою на захист прав дитини, що має пріоритетне значення при вирішенні справи, а відтак позовні вимоги позивачки про позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно висновку органу опіки та піклування Дубівської селищної ради від 14.02.2022 р. №02-34/105, визнано доцільним призначити опікуном [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] над малолітньою [PERSON] , [INFO] . Враховуючи положення ч.3 ст. 60 ЦК України, вік дитини [PERSON] , яка на час розгляду справи є малолітньою, відсутність у неї батька який помер, що призводить до позбавлення її батьківського піклування після позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неї, суд вважає за необхідне встановити опіку над малолітньою дитиною, [PERSON] [INFO] , призначивши її опікуном позивача [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про збільшення розміру стягуваних аліментів з відповідача на користь позивачки суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час розгляду справи, дитина перебуває на утриманні позивачки та потребує матеріального забезпечення. За приписами ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2022 року - 2618 гривень. На момент ухвалення рішення суду від 5.10.2016 року про стягнення аліментів на утримання спільної дитини сторін згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд враховує майновий стан позивачки, яка веде догляд за внучкою, вік малолітньої [PERSON] , майновий стан відповідачки, яка є особою молодого та працездатного віку, відсутність інформації про її працевлаштованість, наявність у неї на утриманні інших утриманців, а також вимоги щодо розміру аліментів, який має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Разом із тим, судом береться до уваги та обставина, що з моменту ухвалення рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.10.2016 року, за яким були враховані існуючі на той час обставини, передбачені ст. 182 СК України, істотно зріс рівень споживчих цін та відповідно до цього та з урахуванням вікових особливостей дитини, зросли витрати на її утримання, що вплинуло на матеріальний стан дитини у сторону його погіршення. Вказана обставина є загальновідомою і не потребує доказування в силу положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України, а тому доводи позивачки частково обґрунтовані, та наявні підстави для частково задоволення позову. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 23 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішення законної сили. Зважаючи на рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей та з урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково і збільшити розмір аліментів, визначених рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2016 року в справі №307/2465/16-ц та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] [INFO] аліменти в твердій грошовій сумі на утримання дитини [PERSON] [INFO] , в розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами ст. ст. 13, 76, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказів того, що відповідачка [PERSON] , має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1500грн. щомісячно на утримання дитини позивач суду не надала, а відтак, суд вважає, що у решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка, відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів, то з відповідачки необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 гривень. Окрім цього, позивачкою були понесені судові витрати за подання до суду позовної заяви про позбавлення батьківських прав в розмірі 908,00 гривень, які у відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, також підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: partial