Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

18 жовтня 2021 року позивач звернувся з позовом до Малиновського районного суду м.Одеси, та просив зобов`язати Комунальну установу «Муніципальна варта» (ЄДРПОУ: 40034370) не чинити перешкоди у користуванні приватною власністю - будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання вільного в`їзду транспортними засобами до будинку всім його мешканцям, та шляхом надання вільного в`їзду транспортним засобам, що обслуговують його будинок. Зобов`язати Комунальну установу «Муніципальна варта» (ЄДРПОУ: 40034370) демонтувати встановлений механічний засіб, що перешкоджає вільному проїзду транспортних засобів (пропускний пост зі шлагбаумом), який розташований біля кафе «[INFO]», та встановити його відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 425 від 30.11.2017 р. біля будинку, за адресою: [ADDRESS] . Всі судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником будинку, який розташований в [ADDRESS] , вказує, що відповідно до розпоряджень Одеського міського голови № 535 від 13.06.2017 року та № 14 від 17.01.2019 року «Про обмеження та спеціальний порядок в`їзду автотранспорту до прибережної зони м. Одеси», у прибережній зоні міста Одеси передбачається встановлення відповідних дорожніх знаків, згідно затверджених схем організації дорожнього руху. Комунальну установу «Муніципальна варта» було уповноважено до 15 лютого 2019 року забезпечити встановлення механічних засобів, що перешкоджають вільному проїзду транспортних засобів (шлагбаумів, бетонних блоків, обмежувальних сфер, тощо). Зазначає, що комунальною установою «Муніципальна варта» було встановлено механічний засіб, що перешкоджає вільному проїзду транспортних засобів (пропускний пост зі шлагбаумом) біля будівлі де наразі знаходиться кафе « [INFO] », а не біля будинку, за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що стаціонарний пост комунального підприємства «Муніципальна охорона» повинен був знаходитись далі місця його встановлення, а саме біля його будинку, а не біля будівлі де наразі знаходиться кафе « [INFO] ». Стверджує, що встановлення шлагбауму повністю перешкоджає вільному проїзду автотранспорту, який забезпечує життєдіяльність його родини та обслуговування цього будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки він нібито знаходиться у прибережній зоні, хоча це не відповідає дійсності. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Мирончук Н.В., яка ухвалою від 25 жовтня 2021 року матеріали цивільної справи направила до Київського районного суду м. Одеси для розгляду в порядку територіальної підсудності. Матеріали цивільної справи надійшли до Київського районного суду м. Одеси 12 січня 2022 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 13 січня 2022 року було прийнято цивільну справу до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на його задоволенні. Представник відповідача Комунальної установи «Муніципальна варта» у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надійшло. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Перш за все суд наголошує, що позивачем не було надано до позову та в судовому засіданні правовстановчих документів, які б засвідчували право власності позивача на будинок, який розташований в [ADDRESS] , а тому суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами. Крім того, суд зазначає, що доказів зареєстрованого місця проживання позивача по вказаній адресі також надано не було, а з наявної в матеріалах справи копії паспорту [PERSON] (а.с.11) не можливо встановити, де саме зареєстрований позивач та які саме порушені права він захищає, звертаючись до суду з даним позовом. Судом встановлено, що відповідно до розпоряджень Одеського міського голови № 535 від 13.06.2017 року та № 14 від 17.01.2019 року «Про обмеження та спеціальний порядок в`їзду автотранспорту до прибережної зони м. Одеси», у прибережній зоні міста Одеси передбачається встановлення відповідних дорожніх знаків, згідно затверджених схем організації дорожнього руху. Комунальну установу «Муніципальна варта» було уповноважено до 15 лютого 2019 р. забезпечити встановлення механічних засобів, що перешкоджають вільному проїзду транспортних засобів (шлагбаумів, бетонних блоків, обмежувальних сфер, тощо). Згідно з п. 1.1 розпорядження № 14 від 17.01.2019 року встановлено, що в`їзд до прибережної зони міста Одеси дозволяється транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, за погодженням з департаментом муніципальної безпеки Одеської міської ради (якщо до об`єктів, розташованих у цій зоні, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними). Пунктом 2 розпорядження № 14 від 17.01.2019 року обмежується в`їзд транспортних засобів, крім транспорту служб екстреної медичної допомоги, підрозділів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України, комунальної установи «Рятувально-водолазна служба Одеської міської ради», комунальної установи «Муніципальна варта», транспорту з обслуговування громадських туалетів та вивозу твердих побутових відходів, до нижніх пішохідних набережних: від дитячого комплексу «Молода Гвардія» до 1-го Лузанівського провулку, розташованої в межах території пляжу «Лузанівка» міста Одеси; від пляжу «Ланжерон» до 11-ої станції Великого Фонтану, розташованої в межах території між траверсами № 1 першої черги та № 6-6 другої черги протизсувних споруд міста Одеси; від 11-ої станції Великого Фонтану до 16-ої станції Великого Фонтану, розташованої в межах території між траверсами № 6-6 та № 17 другої черги протизсувних споруд міста Одеси. Відповідно до п. 3 розпорядження Одеського міського голови № 14 від 17.01.2019 року Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради та комунальну установу «Муніципальна варта» було уповноважено вжити заходів щодо обмеження вільного в`їзду транспортних засобів до прибережної зони міста Одеси. Відповідно до п. 8 додатку до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 425 від 30.11.2017 р. «Про затвердження дислокації місць розташування стаціонарних постів охорони комунального підприємства «Муніципальна охорона», дислокація місця розташування стаціонарного посту охорони комунального підприємства «Муніципальна охорона» на 16-тій станції Великого Фонтану - за адресою: вул. Золотий берег, біля будинку № 37. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що стаціонарний пост комунального підприємства «Муніципальна охорона» повинен був знаходитись далі місця його встановлення, а саме біля його будинку, а не біля будівлі де наразі знаходиться кафе «[INFO]», та встановлення шлагбауму повністю перешкоджає вільному проїзду автотранспорту, який забезпечує життєдіяльність його родини та обслуговування цього будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки він нібито знаходиться у прибережній зоні, хоча це не відповідає дійсності. Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що документів, що дозволяють встановити місцезнаходження будинку за адресою: [ADDRESS] , а саме технічного паспорту об`єкту позивачем суду надано не було, що також унеможливлює задоволення позову. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до уповноважених органів щодо надання роз`яснень про законність обмеження його та членів його родини у праві проїзду до свого будинку та його обслуговування. Так, відповідно до відповіді № 01.1-14/3-306 від 25.09.2018 року, в`їзд транспортних засобів до прибережної зони міста Одеси обмежений. Підстави та порядок в`їзду транспортних засобів до прибережної зони визначені в рішенні виконавчого комітету Одеської міської ради № 219 від 28.07.2016 року (зі змінами від 30.03.2017 року) та розпорядженні Одеського міського голови № 535 від 13.06.2017 року. Для погодження в`їзду автотранспорту до прибережної зони міста, прошу Вас надати у Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради, крім письмового звернення, також документи (копії), що переконливо свідчать про необхідність в`їзду зазначеного Вами автотранспорту в прибережну зону, а саме свідоцтво про право власності або копію паспорту з реєстрацією за вказаною адресою (а/с15). Згідно з відповіддю Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 19.12.2018 року № 01-26/1782, рішення стосовно затвердження землевпорядної документації щодо організації та встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон уздовж Чорного моря, Куяльницького та Хаджибейського лиманів на території м. Одеси, Одеською міською радою не приймались (а/с16). Відповіддю Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради від 26.02.2019 року № 01.1-14/3-49 позивачу було повідомлено наступне: «В`їзд транспортних засобів до прибережної зони міста Одеси обмежений. Відповідно до п.26.3 ГЩР у пішохідну зону в`їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Інвалід», якими керують водії-інваліди. Якщо до об`єктів, розташованих на цій території, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними. Пішохідна зона - міська територія виключно для пішохідного руху, де заборонено пересування на автотранспортних засобах, за винятком автомобілів спецслужб, комунальної техніки, маршрутного транспорту, транспорту для інвалідів, й також обслуговування магазинів. Також зазначено, що відповідно до розпорядження № 14 від 17.01.2019 року «Про обмеження та спеціальний порядок в`їзду транспортних засобів до прибережної зони м. Одеси» обмежено в`їзд транспортних засобів, крім транспорту служб екстреної медичної допомоги, підрозділів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України, комунальної установи «Рятувально-водолазна служба Одеської міської ради», комунальної установи «Муніципальна варта», транспорту і обслуговування громадських туалетів та вивозу твердих побутових відходів до нижніх пішохідних набережних. Для погодження в`їзду автотранспорту в прибережну зону міста, прошу Вас надати у Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради, крім письмового звернення, перелік автотранспорту, який буде забезпечувати життєдіяльність родини та обслуговувати будинок, а саме копії договорів про перевезення пасажирів, вантажів, багажу і пошти, надання інших транспортних послуг на обслуговування мешканців будинку. Також повідомляю, що проїзд транспорту «таксі» у пішохідаузону може бути безперешкодним при наявності ліцензії на перевезення громадян» (а/с19). Позивач вказує на те, що встановлений комунальною установою «Муніципальна варта» шлагбаум унеможливлює проїзд до його приватного будинку та порушує його право власності, оскільки таким чином обмежується право володіння та користування майном (транспортними засобами) на власний розсуд. Так, на сьогоднішній день він не має можливості вільно, у будь-який час проїхати до свого будинку за адресою: [ADDRESS] , мене не можуть відвідати діти, онуки. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як вже зазначалось, позивачем до позову та у судовому засіданні не було надано правовстановчих документів, які б засвідчували за позивачем право власності на будинок, який розташований в [ADDRESS] , технічної документації щодо розташування вказаного будинку, документів про наявність у нього та його родині автомобілів, переліку автотранспорту, який буде забезпечувати життєдіяльність родини та обслуговувати будинок, а саме копії договорів про перевезення пасажирів, вантажів, багажу і пошти, надання інших транспортних послуг на обслуговування мешканців будинку, а отже виходячи з наведеного, судом не встановлено, чим права позивача в даному випадку порушенні. Крім того, при вирішенні спору по суті суд також враховує те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, оскільки він захищає певне коло осіб, яких не є належним представником, так як просить надатии вільний проїзд всім мешканцям будинку, не конкретизуючи цих осіб, окрім того, позивачем у встановленому законом порядку також не було оскаржено розпорядження Одеського міського голови № 535 від 13.06.2017 року та № 14 від 17.01.2019 року «Про обмеження та спеціальний порядок в`їзду автотранспорту до прибережної зони м. Одеси». Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed