Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд позовом до Держави України в особі державного органу - Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Держави України в особі державного органу - Державного казначейства України про відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.10.2007 року дізнавачем ВД Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області Огієвичем П.С. за заявою [PERSON] як представника неповнолітнього потерпілого [PERSON] порушено кримінальну справу справу № 21030707 по факту заволодіння шахрайським шляхом грошових коштів у розмірі 1200 доларів США за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Постановою дізнавача ВД Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області Огієвич П.С. від 04.10.2007 року [PERSON] визнано потерпілим у вищезазначеній кримінальній справі. Після проведення певних слідчих дій дізнавачем ВД Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області Огієвичем П.С. дізнання по кримінальній справі було зупинено на підставі п. 3 ст. 206 КПК України у зв`язку з не встановленням особи, яка скоїла злочин. 04.03.2008 року дізнання по даній кримінальній справі було поновлено, і після проведення ряду слідчих дій знову зупинено, а саме 19.11.2008 року. З даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що заява від 14.09.2007 зареєстрована в реєстрі досудового розслідування за номером 12017070040000784. В подальшому, на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2021 року по справі № 303/6382/21 кримінальне провадження №12017070040000784 від 5 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України на підставі пункту 3-1 частини 1 статті 284 КПК України - у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності - закрито. Посилається на положення статтей 1166, 1177 ЦК України та просить стягнути шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. Зазначає, що дана шкода підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних коштів, оскільки Держава в особі правоохоронних органів не виконала взятих на себе зобов`язань, передбачених Конституцією України. Таким чином, вказує, що злочином було заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 1200 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30.10.2021 року складає 34 125,96 гривень. Крім того, просить стягнути інфляційні втрати за період з 04.10.2007 року по 30.09.2021 року в сумі 2120,40 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30.10.2021 року складає 60 300,57 гривень. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 12.11.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст.279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Закарпатській області подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в його задоволенні. Представник відповідача Державної казначейської служби України подала відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.10.2007 року дізнавачем ВД Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області Огієвичем П.С. за заявою [PERSON] як представника неповнолітнього потерпілого [PERSON] порушено кримінальну справу № 21030707 по факту заволодіння шахрайським шляхом грошових коштів у розмірі 1200 доларів США за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України (а.с. 7). Постановою дізнавача ВД Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області Огієвич П.С. від 04.10.2007 року [PERSON] визнано потерпілим у вищезазначеній кримінальній справі (а.с.9). Після проведення певних слідчих дій дізнавачем ВД Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області Огієвичем П.С. дізнання по кримінальній справі було зупинено на підставі п. 3 ст. 206 КПК України у зв`язку з невстановленням особи, яка скоїла злочин (а.с. 10). 19.11.2008 року постановою про зупинення кримінальної справи, кримінальну справу № 21030707, яка порушена 03.10.2007 року за ст. 190 ч.2 КК України зупинено на підставі ст. 206 п.3 КПК України до встановлення осіб, які вчинили злочин (а.с.4). В подальшому дізнання по даній кримінальній справі було поновлено, а саме з даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що заява від 14.09.2007 зареєстрована в реєстрі досудового розслідування за номером 12017070040000784 (а.с. 21). Відповідно до ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2021 року по справі № 303/6382/21 кримінальне провадження №12017070040000784 від 5 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України на підставі пункту 3-1 частини 1 статті 284 КГІК України - у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності - закрито (а.с.22). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Позивач обґрунтував свої вимоги, що протягом тривалого часу після початку кримінального провадження, винні у вчиненні кримінального порушення особи не знайдені і не притягнуті до кримінальної відповідальності. На думку позивача, саме внаслідок такої ситуації він не має можливості повернути своє майно чи стягнути з винної особи вартість збитків, спричинених злочином і тому хоче отримати таке відшкодування з Держави. Відповідно до ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Розглядаючи справу №916/1423/17 Велика палата Верховного Суду України 03.09.2019 року ухвалила постанову, якою в ході комплексного вивчення правової проблеми щодо можливості за відсутності відповідного закону, застосування статті 1177 ЦК України та стягнення з держави майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення майну фізичної особи, якщо внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування не встановлено особу, яка вчинила злочин, прийшла до висновку про неможливість комплексного застосування цих норм. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» врегулює відносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, і його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб. Також у вказаній постанові зазначено, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами N 54904/08 і N 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine), заява N 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі "Золотюк проти України" (Zolotyuk v. Ukraine), заява N 3958/13). Такий висновок зроблено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по справі N 916/1423/17 (провадження N 12-208гс18). Крім того, доказів протиправності дій посадових осіб під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували права позивача, останнім не надано, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і шкодою, яку позивач просить стягнути судом також не встановлено. Таким чином, вирішуючи справу в межах заявлених позивачем вимог та, враховуючи вказані норами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за статтею 1177 ЦК України, оскільки Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Однак з вказаних підстав позов не був заявлений. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що задоволенні позову [PERSON] до держави України в особі державного органу - Головного управління національної поліції в Закарпатській області, держави України в особі державного органу - Державного казначейства України про відшкодування шкоди, заподіяної злочином слід відмовити. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові відповідають критерію обґрунтованості.

Outcome: dismissed