Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить змінити формулювання підстави звільнення в наказі №21-к від 11.05.2021 р. та зобов`язати відповідача вказати в трудовій книжці підставу його звільнення - за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що працював у відповідача на посаді інженера з 16.02.2021 року на підставі трудового договору. Наказом №21-к від 11.05.2021 року його було звільнено з посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (в зв`язку з відсутністю на робочому більше трьох годин протягом робочого дня). Зазначає, що напередодні, 07.05.2021 р. склав та віддав завідуючій кадрами власноруч написану заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП, з 11.05.2021 р., в зв`язку з переїздом на нове місце проживання за місцем своєї реєстрації (без обов`язкового відпрацювання). Заяву вручено особисто завідуючій кадрами [PERSON] , в присутності комерційного директора [PERSON] та технічного директора [PERSON] Проте всупереч його заяві, його було звільнено з інших підстав, а саме - за прогул, які вважає безпідставними в зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2021 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 28.12.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому позовні вимоги заперечуються в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Зокрема відповідач зазначає, що твердження позивача щодо подання ним заяви про звільнення не відповідають дійсності. Заяви про звільнення позивач не надавав і зворотне не доведено. Звільнено позивача з причин прогулу (відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня). Щодо невидачі трудової книжки, зауважує, що останню було направлено позивачу поштою, згідно його побажання, яку однак позивач не забажав отримати, в зв`язку з чим поштову кореспонденцію було повернуто адресанту. Не підтверджено позивачем також завдання йому товариством моральної шкоди. 04.02.2022 року позивач надав відповідь на відзив, в якій наполягає на своїх позовних вимогах та стверджує, що заяву про звільнення ним було надано особисто працівнику товариства - [PERSON] , в присутності двох директорів. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з такого. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі трудового договору від 15.02.2021 року працював на посаді інженера в ТОВ «Сігмаінжиніринг». Період роботи з 16.02.2021 року по 11.05.2021 року. Наказом №21-к від 11.05.2021 року позивача звільнено з посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, в зв`язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За п. 4 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. На підтвердження факту допущення [PERSON] прогулу, 11.05.2021 року о 16-37 год складено акт про відсутність на роботі, за підписом директора, комерційного директора та бухгалтера ТОВ «Сігмаінжиніринг». Актом встановлено, що 11.05.2021 року [PERSON] не вийшов на роботу і не приступив до виконання трудових обов`язків, визначених трудовим договором від 15.02.2021 року без поважних причин. Акт складено в зв`язку з доповідною запискою комерційного директора [PERSON] від 11.05.2021 року №177. Листом-пропозицією №178 від 11.05.2021 року позивачу направлено копію наказу №21-к від 11.05.2021 року про його звільнення, одночасно запропоновано прибути за трудовою книжкою, або надати письмову згоду на її направлення поштою. Згідно зворотного повідомлення (а.с. 50), позивач отримав лист-пропозицію №178, про що також свідчить його письмова згода від 17.05.2021 року, направлена на адресу відповідача (а.с. 52). В той же час, трудову книжку позивачем отримано не було, у зв`язку з чим відправлення повернулось адресанту, про що свідчить роздруківка з сайту Укрпошти. Твердження позивача про невірно вказаний номер телефону, при направлені йому трудової книжки, суд оцінює критично, з огляду на таке. При оформленні поштових відправлень (в т.ч. рекомендованих) адресант обов`язково зазначає номер засобів зв`язку адресата. Лист-пропозицію №178 (про надання згоди направлення трудової книжки поштою) позивач отримав, що свідчить про зазначення товариством діючого номера засобів зв`язку позивача. Отже логічно припустити, що другий лист (з трудовою книжкою) товариством направлено в той самий спосіб, що і перший. До того ж, позивач був достеменно обізнаний про намір відповідача направити документи поштою, проте не вжив заходів щодо з`ясування місцезнаходження кореспонденції (у разі їх затримки). Крім того, у нього була можливість отримати трудову книжку наручно, у відповідача. Отже, судом не встановлено факт перешкоджання позивачу з боку відповідача в отриманні трудової книжки. Щодо твердження позивача про складання заяви про звільнення за власним бажанням та надання заяви працівнику кадрової роботи відповідача, суд не знаходить їх обґрунтованими, оскільки на підтвердження цьому позивачем не надано жодних доказів. Навпаки, відповідачем підтверджено факт відсутності позивача на роботі 11.05.2021 року, про що складено акт та доповідну записку. Крім того, суд критично оцінює твердження позивача про його звільнення за власним бажанням з 11.05.2021 року, яку за його твердженням складено 07.05.2021 р., тобто за 4 дні до ймовірного звільнення, оскільки згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП, на яку посилається [PERSON] , працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За твердженнями самого позивача, він мав намір звільнитись з посади, в зв`язку з: (дослівно) переїздом на нове місце проживання за адресою свого місця реєстрації. В розумінні ч. 1 ст. 38 КЗпП переїзд позивача за адресою своєї реєстрації не є переїздом на нове місце проживання. За таких обставин позивач після подання заяви про звільнення мав би відпрацювати два тижні, і звільнитись 21.05.2021 р. Проте, оскільки не вийшов на роботу 11.05.2021 року, його було звільнено за прогул. Отже твердження відповідача є логічними, послідовними та обґрунтованими. Судом крім того встановлено, що [PERSON] з 29.04.2021 по 07.05.2021 р.р. (включно) був звільнений від роботи, в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (а.с. 45-46). Згідно журналу реєстрації вхідних документів ТОВ «Сігмаінжиніринг» 07.05.2021 р. за вхідним номером SIG-007/1 зареєстровано листок непрацездатності [PERSON] (а.с. 102). З чого слідує, що аналогічно позивач мав можливість зареєструвати свою заяву про звільнення за власним бажанням. Проте таких даних журнал не містить. Що стосується вимог позивача про стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП, суд вказує наступне. За нормами вказаної статті, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Отже, виходячи з цієї норми закону і не залежно від правових підстав звільнення позивача з посади/роботи, останній не набув право на отримання вихідної допомоги, позаяк ні ч. 1 ст. 38, ні п. 4 ст. 40 КЗпП не підпадають під дію ст. 44 КЗпП, якою передбачені компенсаційні гарантії працівників при звільненні. Отже в цій частині, позов є безпідставним. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. Доказування не можу грунтуватись на припущеннях. За таких обставин ця вимога позивача задоволенню не підлягає. До того ж ця вимога є похідною від основних вимог позивача. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Судом встановлено, що 09.03.2021 року між відповідачем та АО «Тріумф» укладено договір про надання юридичної допомоги №09/03/21/1 та додаткову угоду №3 від 22.10.2021 року. Відповідно до п. 2 додаткової угоди №3 вартість послуг адвоката становить 15 000 грн. Випискою АТ «Райффайзен Банк» від 08.12.2021 року ТОВ «Сігмаінжиніринг» сплачено вказану суму АО «Тріумф». Відповідно витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача. Крім того з позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 724,00 грн на користь держави (дві майнові та одна немайнові вимоги). На підставі наведеного та

Outcome: approved