Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

До Кузнецовського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] до Держави Україна, в особі Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Державної казначейської служби, у якій просить: 1.Стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] кошти у загальній сумі 1 236 740,33 грн, а саме: - втрачену заробітну плату у сумі 33 115,82 грн, - втрачену двадцяти відсоткову доплату за умови праці у сумі 59 225,42 грн, - 45 522,00 грн. компенсації за втрачену додаткову відпустку у кількості 40 днів, - кошти у сумі 3 877,09 грн в рахунок компенсації втрат неврахованої заробітної плати у засіданнях суду у справі про притягнення Позивача до кримінальної відповідальності, - кошти у сумі 1 080 000 грн у якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями СВ Вараського ВП ГУНП в Рівненській області, Варашським відділом Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області, - кошти у сумі 15 000,00 грн як відшкодування сум коштів, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги; - кошти у сумі 10253,50 грн як понесені витрати на проведення судової психологічної експертизи щодо відшкодування моральної шкоди, - кошти у сумі 20 000,00 грн як понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу. 2.Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Рівненській області повернути [PERSON] вилучений мобільний телефон Samsung ІМЕІ [NUMBER] із сім-картою. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 квітня 2019 року вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області у справі № 565/1367/18 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України та виправдано через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення. 02 грудня 2020 року ухвалою Волинського апеляційного суду залишено без змін вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2019 року щодо [PERSON] . Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності Позивач втратив заробіток та інші доходи від трудової діяльності, а саме: 18 травня 2018 року ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області, стосовно [PERSON] обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло цілодобово до 18 липня 2018 року. 07 червня 2018 року, генеральний директор ВП Рівненська АЕС листом № 072/5131 повідомив [PERSON] про анулювання його допуску до виконання особливих робіт наказом ВП «Рівненська АЕС» № 495 від 05.06.2018 року. Анулювання допуску до виконання особливих робіт внаслідок перебування під слідством позивача стало причиною втрати ним інших грошових доходів та доплат згідно трудової діяльності. Наказами генерального директора ВП «Рівненська АЕС» № 2943-к від 23 липня 2018 року, № 3846-к від 17 вересня 2018 року, № 4670-к від 19 листопада 2018 року, у зв`язку із застосуванням до позивача запобіжних заходів та перебування його в статусі обвинуваченого на період з 23.07.2018 р. до 22.02.2021 року [PERSON] визначено нормальні умови праці з відміною пільг та компенсацій, встановлених за умови праці, які він отримував до затримання у кримінальному провадженні, а саме відмінено: пільговий Список на пенсію - № 1; доплату за умови праці - 20 %; талони лікувально-профілактичного харчування; скорочений робочий тиждень - 36 год; додаткову відпустку за умови праці. Таким чином позивач втратив доходи у сумі: - 33 115,82 гри. - заробітної плати через вимушене перебування під цілодобовим домашнім арештом з 18.05.2017 р. по 18.07.2018 р. - 59 225,42 грн неврахованої двадцяти відсоткової доплати за умови праці. Оскільки переведення [PERSON] на нормальні умови праці призвело до відміни доплати за умови праці у розмірі 20%, а відновлення звичних умов праці [PERSON] після незаконного кримінального переслідування відбулось 22.02.2021 р., - 3 877,09 грн - сума коштів, які позивач втратив у зв`язку з ненарахуванням заробітної плати у дні засідання суду - 45 522,00 грн. - сума компенсації за втрачену додаткову відпустку у кількості 40 днів за період з 23.07.2018 року по 02.12.2020 року. - 2 роки 9 місяців та 4 дні страхового стажу роботи, врахування якого при виході на пенсію рахується за списком № 1. Втрата страхового стажу за списком № 1 на пенсію відбулась через позбавлення [PERSON] можливості працювати взагалі з 18.05.2018 р. до 23.07.2018 р. та позбавлення [PERSON] можливості виконувати роботу на яку він вільно погодився та виконував до початку незаконного кримінального переслідування з 23.07.2018 року до 22.02.2021 року. Обґрунтовуючи втрати додаткової відпустки, позивач зазначив, що до зміни умов праці йому надавалась відпустка з розрахунку 28 календарних днів основної відпустки та 24 календарних днів додаткової відпустки. Після змін умов праці йому відпустка надавалась з розрахунку 28 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки. За період притягнення позивача до кримінальної відповідальності йому надано 66 днів основної відпустки. З пропорції, що 1 період становить 28 днів, а йому надано 66 днів, тому таку відпустку йому надано за 2,357 періодів. Після цього, визначаючи кількість календарних днів додаткової відпустки, які мали бути надані позивачу множить 2,357 періодів на 24 дні відпустки та отримує 56 днів додаткової відпустки, які повинен був отримати за звичайних умов праці. Оскільки фактично відбув 16 календарних днів відпустки, тому вказує на те, що втратив 40 календарних днів додаткової відпустки. Визначаючи суму компенсації посилається на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Вказує, що його дохід за дванадцять місяців до дня звернення до суду, тобто у період з 01.09.2020 року до 01.09.2021 року становив 402 869,34 грн, а середньоденна заробітна плата становить 1 138,05 грн. Таким чином вказує, що сума компенсації за 40 днів додаткової відпустки становить 45 522,00 грн. Також вказує, що під час обшуку 18.05.2018 року у квартирі його батьків вилучений його мобільний телефон марки Samsung ІМЕІ [NUMBER] із сім-картою. 14.12.2020 року звернувся до начальника Вараського ВП ГУНП із заявою, проте у зв`язку з виявленими пошкодженнями відмовився забирати телефон без належного фіксування пошкоджень та компенсації витрат на його відновлення. Матеріальний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) йому складає 180 мінімальних заробітних плат, що становить 1 080 000,00 грн. З метою захисту у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018180050000059 від 11 лютого 2018 року позивач, 25 травня 2018 року, 15 липня 2018 року, 12 липня 2019 року, з адвокатом Костецьким Олександром Станіславовичем уклав договори про надання правової допомоги, відповідно у: СВ Варашського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області; Кузнецовському міському суді Рівненської області; Рівненському апеляційному суді, Волинському апеляційному суді. Здійснення витрат за отриману правову допомогу від адвоката Костецького О.С. у сумі 15 тис. грн. підтверджується актами надання правової допомоги від 23 травня 2018 року, 15 липня 2018 року, 12 липня 2019 року, квитанціями до прибуткових касових ордерів № 3 від 23 травня 2018 року, № 5 від 15.07.2018 року, № 6 від 12.07.2019 року та довідками адвоката Костецького О.С. Від відповідача в особі ГУНП в Рівненській області надійшов відзив, у якому просило відмовити у задоволенні вимог [PERSON] до ГУНП в Рівненській області і повному обсязі. Вказує, що підстави відшкодування шкоди, на які посилається позивач не передбачені законодавством. Посилається на ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якому передбачено, що у разі пошкодження майна, шкода відшкодовується повністю. Відповідно до заяви позивача від 14.12.2020 року він відмовився забрати мобільний телефон у зв`язку з його пошкодженням. Позивач не подав до суду належними доказами причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою та незаконними діями органу досудового розслідування. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі № 1-36/2001 вказує, що відшкодування шкоди, завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади. У відповіді на вказаний відзив представник позивача зазначив, що позивач прийняв рішення забрати мобільний телефон лише при відшкодуванні збитків на ремонт пошкоджень допущених суб`єктом зберігання, відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року. Причинно-наслідковий зв`язок з незаконними діями органу досудового розслідування відображено у висновку судового експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України Жука О.А. Державна казначейська служба України у відзиві позовні вимоги [PERSON] не визнала повністю та просить відмовити у їх задоволені. Свою позицію обґрунтовує тим, що згідно із ст. 176 ЦК України, держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави. Жоден з нормативних актів не передбачає права чи обов`язку ДКСУ уособлювати Державу або Державний бюджет. Тому на Казначейство не може бути покладено обов`язок по відшкодуванню шкоди, яка була заподіяна позивачеві. Спір щодо незаконності проведення дій чи прийняття рішень під час розслідування не порушувався позивачем. Разом з тим, виправдувальний вирок суду не є безумовною та обов`язковою підставою відшкодування шкоди, оскільки є лише причиною для виникнення у особи права на таке відшкодування, тоді як факт заподіяння шкоди потребує окремого обґрунтованого доведення позивачем. Вважають, що долучений до позовної заяви висновок експерта не направлений на встановлення всіх елементів цивільної відповідальності. Стягнення моральної шкоди є похідним від встановлення факту завдання такої шкоди, яка має бути встановлена в першу чергу та вказують, що висновок експерта є неналежним, недопустимим доказом завданої моральної шкоди. У зв`язку з цим заперечують щодо стягнення витрат пов`язаних з проведенням такої експертизи. У вироку не вказано та не описано, які дії працівників правоохоронних органів були протиправними, принижували честь та гідність позивача або будь-яким іншим чином могли негативно вплинути на його стан. Позивачем не надано до позову доказів ушкодження його здоров`я та/або порушення інших прав, зокрема, втрату авторитету, поваги від людей. Постановлення виправдувального вироку саме по собі не може свідчити про незаконність дій органів досудового розслідування і не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Вважає, що постановлення виправдувального вироку становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування можливо завданого негативного впливу, якого зазнав [PERSON] . У відзиві Рівненська обласна прокуратура просила відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Свою позицію обґрунтувала тим, що відсутнє будь-яке рішення суду, яке набрало законної сили про встановлення факту незаконного проведення процесуальних дій працівниками прокуратури чи ГУНП в Рівненській області. Законодавством не передбачено відшкодування коштів за невикористану додаткову відпустку, пов`язану з умовами праці. Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25.04.2019 року повернуто [PERSON] мобільний телефон Samsung ІМЕІ [NUMBER] . Однак, [PERSON] відмовився отримати його, а правоохоронним органом вжито всіх заходів з метою повернення вилученого майна. Позивач не надав доказів, а саме довідок від лікарів про страждання, заподіяні позивачу внаслідок фізичного або психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Вказує, що розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У відповіді на вказаний відзив представник позивача [PERSON] вказує, на те, що представник Рівненської обласної прокуратури не враховує підставу виникнення у позивача права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передбачену п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який визначає такою підставою постановлення виправдувального вироку суду. Норми ч.4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» надають право будь-якому працівнику, за бажанням, отримати частину щорічної відпустки у виді грошової компенсації за умови, що тривалість наданої працівникові щорічної та додаткової відпусток не повинна бути менша ніж 24 календарних дні. Норми наведені прокуратурою регулюють компенсацію відпустки лише у випадку звільнення працівника. Щодо повернення телефону, то відповідач ГУНП в Рівненській області не вчинив жодних дій задля відшкодування позивачу збитків пов`язаних з пошкодження його майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. У своїх поясненнях послались на обставини, якими обґрунтована позовна заява та відповіді на відзиви. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві Рівненської обласної прокуратури. Підтримав відзиви подані ГУНП в Рівненській області та Державною казначейською службою України. ГУНП в Рівненській області та Державною казначейською службою України, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили. Від представника ГУНП в Рівненській області надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Від Державної казначейської служби України не надійшло інформації про причини неявки їх представника. На підставі ст. 223 ЦПК України суд ухвалив про продовження розгляду справи за відсутності представників відповідача, які не з`явились у судове засідання. Заслухавши позивача, його представника та представника відповідача [PERSON] суд встановив наступні обставини. 18.05.2018 року позивачу [PERSON] у кримінальному провадженні № 12018180200000059, внесеному до ЄРДР 11.02.2018 року, повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України. Вказана обставина підтверджується копією вказаного повідомлення про підозру. Відповідно до копії протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18.05.2018 року, [PERSON] фактично затриманий в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України о 21 год. 03 хв. 17.05.2018 року. Щодо [PERSON] ухвалою слідчого судді Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.05.2018 року застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати житло цілодобово. 18.07.2018 року до позивача [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати житло у період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., а також покладено обов`язки прибувати за кожною вимогою до суду, утримуватись від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні, не відлучатись із м. Вараш Рівненської області без дозволу суду, не відвідувати приміщення ігрових залів, повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи. Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14.09.2018 року до обвинуваченого [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, а також покладено обов`язки прибувати за кожною вимогою до суду, утримуватись від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні, не відлучатись із м. Вараш Рівненської області без дозволу суду, не відвідувати приміщення ігрових залів, повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи. Вказана ухвала в частині покладення на обвинуваченого обов`язків втратила свою дію 13.11.2018 року. Обрання запобіжних заходів щодо позивача підтверджується копіями відповідних ухвал Кузнецовського міського суду Рівненської області та сторонами не оспорюється. 25.04.2019 року Кузнецовським міським судом Рівненської області ухвалений вирок, за яким позивач [PERSON] визнаний не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України та виправданий через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02.12.2020 року вказаний вище вирок щодо [PERSON] від 25.04.2019 року залишений без змін. Зазначені фактичні обставини не оспорювалися учасниками справи та доводяться копіями відповідних вироку та ухвали. Виправдувальний вирок суду щодо [PERSON] набрав законної сили 02.12.2020, отже з цього часу [PERSON] остаточно реабілітований і набув право на відшкодування йому майнової і моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР). Посилаючись на ст. 1176 ЦК України, Закон № 266/94-ВР, позивач [PERSON] 04.10.2021 звернувся в суд з позовом до Держави України, просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, без дотримання порядку, передбаченого Законом № 266/94-ВР. Проте, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 березня 2019 у справі № 161/15362/16-ц про те, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Отже, суд вважає законним звернення позивача за захистом свого права до суду саме з позовною заявою в порядку цивільного судочинства. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з положеннями п. 1 ч.1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. За змістом п.1 ч.1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Зважаючи на те, що виправдувальний вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області щодо [PERSON] від 25.04.2019 року, залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 02.12.2020 року, набрав законної сили, суд доходить висновку, що така обставина підтверджує незаконність повідомлення про підозру позивачу [PERSON] 18.05.2018 року за ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України та незаконність інших процесуальних дій, що обмежували його права, а також те, що позивач [PERSON] набув права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Викладене норма спростовує доводи ГУНП в Рівненській області та Державної казначейської служби України щодо необхідності встановлення причинного зв`язку між діями правоохоронних органів та завданою шкодою. Згідно із ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Викладене дає підстави суду для висновку, що позивач [PERSON] набув права на відшкодування йому заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, сум, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги, моральної шкоди та на повернення вилученого майна. Визначаючи розмір заробітку та інших грошових доходів, які втратив позивач [PERSON] , суд враховує, що нормами ч.1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР перередбачено, що розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади). Судом встановлено, що 18.05.2018 року позивача [PERSON] затримано за підозрою у вчиненні злочину у порядку, передбаченому ст. 208 КПК України. Того ж дня, ухвалою слідчого судді Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.05.2018 року [PERSON] обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання цілодобово строком до 18.07.2018 року. 05.06.2018 року наказом т.в.о. генерального директора ВП «Рівненська АЕС» № 495, позивачу анульовано допуск до виконання особливих робіт як інженеру-дефектоскопісту СКМ. Наказ мотивований тим, що [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень та щодо нього обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. 18.07.2018 року ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області позивачу [PERSON] обраний запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати житло у період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., строком до 16.09.2018 року. 23.07.2018 року наказом генерального директора ВП «Рівненська АЕС» № 2943-к, на період дії ухвали Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.07.2018 року у справі № 565/1367/18, а саме з 23.07.2018 року до 16.09.2018 року, визначено робоче місце для інженера-дефектоскопіста ВАДСК СКМ [PERSON] в прим. № 2, № 3 будівлі Сховища р/а ізотопів № 2 на території відділу обладнання та на період роботи позивачу визначено нормальні умови праці з відміною пільг та компенсацій, встановлених за умовами праці: пільговий список на пенсію № 1, доплата за умови праці - 20 %, талони ЛПХ, скорочений робочий тиждень - 36 год, додаткова відпустка за умови праці. 14.09.2018 року ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області позивачу [PERSON] обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання із строком дії покладених на нього обов`язків до 13.11.2018 року. 17.06.2018 року наказом т.в.о. генерального директора ВП «Рівненська АЕС» № 3846-к, на період перебування під слідством, а саме з 17.09.2018 року до 13.11.2018 року, визначено робоче місце для інженера-дефектоскопіста ВАДСК СКМ [PERSON] в прим. № 2, № 3 будівлі Сховища р/а ізотопів № 2 на території відділу обладнання та на період роботи позивачу визначено нормальні умови праці з відміною пільг та компенсацій, встановлених за умовами праці: пільговий список на пенсію № 1, доплата за умови праці - 20 %, талони ЛПХ, скорочений робочий тиждень - 36 год, додаткова відпустка за умови праці. Далі, 19.11.2018 року наказом генерального директора ВП «Рівненська АЕС» № 4670-к, з 14.11.2018 року до отримання допуску до виконання особливих робіт позивачу визначено робоче місце в прим. № 2, № 3 будівлі Сховища р/а ізотопів № 2 на території відділу обладнання та на період роботи позивачу визначено нормальні умови праці з відміною пільг та компенсацій, встановлених за умовами праці: пільговий список на пенсію № 1, доплата за умови праці - 20 %, талони ЛПХ, скорочений робочий тиждень - 36 год, додаткова відпустка за умови праці. Позивач [PERSON] допущений до виконання особливих робіт 22.02.2021 року, що підтверджується копією наказу т.в.о. генерального директора ВП «Рівненська АЕС» № 158. Викладені обставини підтверджують втрату позивачем заробітної плати за період перебування під цілодобовим домашнім арештом у період з 18.05.2018 року до 18.07.2018 року, а також втрати доплати за умови праці у розмірі 20 % за період з 23.07.2018 року до 02.12.2020 року у зв`язку із застосуванням до нього запобіжних заходів та перебуванням під слідством, а тому позивач набув права на стягнення з відповідача вказаного втраченого заробітку. Копіями довідок Рівненської АЕС № 2472 від 12.05.2021 року та № 3979 від 23.12.2020 року підтверджується, що сума втрат доплати позивачу за умови праці у підвищеному розмірі 20 % за період з 23.07.2018 року до 02.12.2020 року становить 59 225,42 грн, а сума втрат заробітної плати за період перебування під домашнім арештом з 18.05.2018 року до 18.07.2018 року становить 33 115,82 грн. Крім того, копією довідки ВП «Рівненська АЕС» від 24.12.2020 року підтверджується, що позивачу не нарахована заробітна плата за дні засідань суду, згідно з табелями використання робочого часу, за період з 20.09.2018 року до 02.12.2020 року у сумі 3 877,09 грн. Учасники справи не оспорюють перебування позивача у цей період у судових засіданнях у зв`язку з розглядом кримінального провадження щодо нього. У зв`язку з цим, суд доходить висновку, що ненарахована заробітна плата позивачу у зв`язку з участю у судових засіданнях є заробітком, який він втратив внаслідок незаконного пред`явлення йому підозри, а тому підлягає відшкодуванню позивачу. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 33 115,82 грн втраченої заробітної плати, 59 225,42 грн втраченої двадцяти відсоткової доплати за умови праці, 3 877,09 грн ненарахованої заробітної плати у дні засідань суду. Розглядаючи вимогу про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, суд бере до уваги наступне. Підстави нарахування компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбачені ст. 24 Закону України «Про відпустки». Зокрема, вказаною нормою передбачено, що невикористані дні додаткової відпустки можуть бути компенсовані при звільненні працівника та у разі його смерті. Інших випадків нарахування такої компенсації законодавством не передбачено. Беручи до уваги, що позивач не довів настання обставин визначених ст. 24 Закону України «Про відпустки», у суду відсутні підстави визнавати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки грошовим доходом позивача та стягнення її з відповідача. У зв`язку з цим, слід відмовити позивачу у стягнення компенсації за втрачену додаткову відпустку у сумі 45 522,00 грн. Вирішуючи вимогу щодо повернення мобільного телефону, суд встановив наступні обставини. Відповідно до копії протоколу обшуку від 18.05.2018 року, під час проведення обшуку у квартирі за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] вилучений мобільний телефон марки Samsung ІМЕІ [NUMBER] із сім-картою. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові повертається майно вилучене органами досудового розслідування. Копією заяви [PERSON] від 14.12.2020 року підтверджується, що йому надавався його вилучений мобільний телефон, проте він відмовився його забрати у зв`язку з пошкодженнями. У судовому засіданні позивач [PERSON] визнав обставину про те, що працівники поліції на його вимогу надали вилучений у нього телефон, проте він відмовився його отримати, оскільки виявив пошкодження, якого не було на момент вилучення. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зважаючи на те, що у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] добровільно, з власної волі, відмовився отримати наданий йому працівниками поліції телефон, суд доходить висновку, що у цій частині позовних вимог його права на порушені, а отже у їх задоволенні необхідно відмовити. Суд звертає увагу, що [PERSON] не звертався з вимогою про відшкодування шкоди завданої його майну в порядку, передбаченому ч.4 ст. 4 Закону України № 266/94-ВР, доказів на підтвердження завданої шкоди до суду не подавав, тому у суду відсутні підстави для стягнення шкоди завданої його телефону. Визначаючи наявність підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача суд встановив наступі обставини. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону № 266/94-ВР). Згідно зі статтею 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Суд, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу виходить з того, що позивач незаконно перебував під слідством та судом повних 30 місяців, а саме з 17.05.2018 року (з дня внесення відомостей стосовно [PERSON] до ЄРДР № 12018180050000181) до 02.12.2020 року (дня набрання законної сили виправдувального вироку). Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у редакції, чинній на час розгляду даної справи у суді першої інстанції, установлено з 01 січня 2022 року мінімальну заробітну плату на рівні 6500 грн. Отже, враховуючи період перебування [PERSON] під слідством і судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 195 000,00 грн (6 500,00 грн х 30 місяців). Водночас суд зауважує, що встановлення того факту, що розмір морального відшкодування не може бути меншим за суму, яка визначається з урахуванням встановленого законодавцем розміру мінімальної заробітної плати, не позбавляє суд визначити цей розмір у більшому розмірі, враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат та інші обставини. Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). На підтвердження розміру моральної шкоди, позивачем до суду поданий висновок експерта від 16.08.2021 року, відповідно до якого можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) [PERSON] складає 180 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні та складає 1 080 000 грн. Відповідно до змісту вказаного висновку, розмір шкоди визначений з використанням модифікованої та відкоригованої формули [PERSON] , а також на підставі Методики психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, зареєстрованої в Реєстрі методик проведення судових експертиз 18.01.2019 року за № 14.1.75 (далі по тексту - Методика). Проте, методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань, розроблена [PERSON] , за рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи від 29.01.2016 р. була знята з реєстру та перенесена до переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз. Крім того, пункт 8.3 Методики містить посилання на методи дослідження відповідно їх реєстраційних кодів в Реєстрі методик проведення судових експертиз. Разом з тим, рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України 28 січня 2021 року прийнято рішення про припинення застосування усіх психологічних методик, зазначених у Методиці. Згідно з п. 1.4. Інструкції про призначення, проведення судових експертиз та експертних досліджень, а також Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз. Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, методів дослідження) належить до компетенції експерта. Але внаслідок припинення застосування психологічних методик експерт-психолог позбавлений можливості обрати якусь методику, адже застосування в практиці всіх методів, в тому числі психологічного дослідження, Міністерством юстиції України припинено. Станом на сьогоднішній день Методика психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, не може використовуватися судовими експертами внаслідок припинення застосування методів дослідження у вигляді методик, які мали застосовуватися у Методиці як спеціальні методи дослідження. Також, в Методиці зазначено, що «висновок психологічного дослідження за цією Методикою має орієнтовний (ймовірний) характер». Це означає, що означена Методика не несе в собі конкретики і точності визначення. Разом з тим, встановлюючи наявність або відсутність фактів заподіяння моральної шкоди та розміру відшкодування, суд враховує і вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно із ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У зв`язку з тим, що висновок експерта від 16.08.2021 року не визначає точно розмір моральної шкоди, завданої позивачу, суд визнає фактичні дані, які містяться у зазначеному висновку експерта недостовірними доказами та не бере їх до уваги. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру морального відшкодування суд, урахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, тривалість перебування позивача під слідством і судом, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 250 000,00 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди саме у такому розмірі, який перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2022 рік, суд ураховує, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а саме що позивача [PERSON] було затримано о 05 год 20 хв 18.05.2018 року до ІТТ № 5 ГУНП в Рівненській області та цього ж дня о 11 год. 10 хв. видано для конвоювання до Кузнецовського міського суду Рівненської області, тобто фактично утримувався в умовах ІТТ лише 5 год. 50 хв. Далі, цього ж дня слідчим суддею Кузнецовського міського суду Рівненської області до нього застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 18.07.2018 року. У цей строк позивач позбавлений був можливості працювати та отримувати дохід. 18.07.2018 року до позивача [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний період часу та він зміг працювати, проте на посаді з меншим рівнем доходу, а також з анулюванням допуску до виконання особливих робіт, що потягло відміну пільгового Списку № 1 на пенсію, доплати за умови праці у розмірі 20 %, отримання талонів лікувально-профілактичного харчування, скороченого робочого тижня - 36 год та додаткової відпустки за умови праці. Також, суд враховує застосування до позивача [PERSON] запобіжного заходу у виді особистого зобов`язанні у період з 14 вересня до 13 листопада 2018 року. Відрив його від звичайних занять для участі у 26 судових засіданнях. Втрату ним страхового стажу за списком № 1 на пенсію строком 2 роки 9 місяців 4 дні, 499 талонів на лікувально-профілактичне харчування, які поновленню не підлягають. Перебування його під слідством та судом з 18.05.2018 року до 02.12.2020 року, тобто протягом 30 місяців 14 днів. Також суд враховує, що позивач [PERSON] з 22.02.2021 року поновився на займаній посаді. При цьому суд врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Крім того, суд визнає безпідставною вимогу позивача про відшкодування сум коштів, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, враховуючи наступні обставини. За змістом п. 4 ч.1 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. На підтвердження факту надання такої допомоги [PERSON] до суду подана копія договору про надання правової допомоги від 23.05.2018 року, укладеного між позивачем як підзахисним та адвокатом Костецьким О.С. як захисником. Згідно з умовами п.п. 1.1. підзахисний доручає, а захисник приймає на себе зобов`язання надавати за винагороду наступну правову допомогу: захищати/представляти права і законні інтереси підзахисного [PERSON] та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору у кримінальному провадженні № 12018180050000059 від 11.02.2018 року за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України у СВ Варашського відділу поліції ГУНП в Рівненській області. Відповідно до п. 1 копії Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 23.05.2018 року, за надання правової допомоги підзахисний зобов`язаний виплатити адвокату винагороду в розмірі 5000,00 грн. За змістом копії акту надання правової допомоги від 23.05.2018 року клієнт [PERSON] сплатив, а адвокат Костецький О.С. прийняв від клієнта гонорар за надання правової допомоги за Договором про надання правової допомоги від 23.05.2018 року, у розмірі 5000,00 грн. Клієнт не має претензій та зауважень до адвоката щодо якості наданої правової допомоги та суми гонорару. Прийняття адвокатом Костецьким О.С. коштів у сумі 5000,00 грн від [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 23.05.2018 року підтверджується також копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 3 від 23.05.2018 року. Згідно із копією договору про надання правової допомоги від 15.07.2018 року, укладеного між позивачем як підзахисним та адвокатом Костецьким О.С. як захисником. Згідно з умовами п.п. 1.1. підзахисний доручає, а захисник приймає на себе зобов`язання надавати за винагороду наступну правову допомогу: захищати/представляти права і законні інтереси підзахисного [PERSON] та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору у кримінальному провадженні № 12018180050000059 від 11.02.2018 року за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України у Кузнецовському міському суді Рівненської області. Відповідно до п. 1 копії Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 15.07.2018 року, за надання правової допомоги підзахисний зобов`язаний виплатити адвокату винагороду в розмірі 5000,00 грн. За змістом копії акту надання правової допомоги від 15.07.2018 року клієнт [PERSON] сплатив, а адвокат Костецький О.С. прийняв від клієнта гонорар за надання правової допомоги за Договором про надання правової допомоги від 15.07.2018 року, у розмірі 5000,00 грн. Клієнт не має претензій та зауважень до адвоката щодо якості наданої правової допомоги та суми гонорару. Прийняття адвокатом Костецьким О.С. коштів у сумі 5000,00 грн від [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 15.07.2018 року підтверджується також копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 15.07.2018 року. Згідно із копією договору про надання правової допомоги від 12.07.2019 року, укладеного між позивачем як підзахисним та адвокатом Костецьким О.С. як захисником. Згідно з умовами п.п. 1.1. підзахисний доручає, а захисник приймає на себе зобов`язання надавати за винагороду наступну правову допомогу: захищати/представляти права і законні інтереси підзахисного [PERSON] та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору у кримінальному провадженні № 12018180050000059 від 11.02.2018 року за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України у Рівненському апеляційному суді. Відповідно до п. 1 копії Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 12.07.2019 року, за надання правової допомоги підзахисний зобов`язаний виплатити адвокату винагороду в розмірі 5000,00 грн. За змістом копії акту надання правової допомоги від 12.07.2019 року клієнт [PERSON] сплатив, а адвокат Костецький О.С. прийняв від клієнта гонорар за надання правової допомоги за Договором про надання правової допомоги від 12.07.2019 року, у розмірі 5000,00 грн. Клієнт не має претензій та зауважень до адвоката щодо якості наданої правової допомоги та суми гонорару. Прийняття адвокатом Костецьким О.С. коштів у сумі 5000,00 грн від [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 12.07.2019 року підтверджується також копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 12.07.2019 року. З аналізу описаних доказів випливає, що адвокат Костецький О.С. уклав договори з позивачем [PERSON] 23.05.2018, 15.07.2018 та 12.07.2019, у ці ж дні, надав йому правову допомогу у повному обсязі та позивач оплатив вартість наданих послуг, зазначивши, що претензій до адвоката з приводу наданої правової допомоги не має. При цьому, за змістом договорів адвокат Костецький О.С. зобов`язувався 23.05.2018 року здійснювати захист прав та інтересів [PERSON] у СВ Вараського ВП ГУНП в Рівненській області, 15.07.2018 - в Кузнецовському міському суді Рівненської області, 12.07.2019 - у Рівненському апеляційному суді. У той же час позивачем не подано до суду доказів участі вказаного адвоката у слідчих діях або у судових засіданнях у відповідні дні. Таким чином, у суду відсутні підстави для встановлення обставини надання позивачу юридичних послуг адвокатом Костецьким О.С. 23.05.2018, 15.07.2018 та 12.07.2019. Доказів про оплату інших юридичних послуг позивачем у зв`язку із розслідуванням та розглядом кримінального провадження щодо нього до суду не подано. Таким чином, у задоволенні вимог позивача [PERSON] про стягнення витрат на оплату юридичної допомоги необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати пов`язані з проведенням експертизи у сумі 10 152 грн. Проте, оскільки суд не взяв до уваги висновок експерта від 16.08.2021 року та визнав його недостовірним у суду відсутні підстави для віднесення витрат на проведення такої експертизи до витрат пов`язаних з розглядом справи, а отже відсутні підстави для розподілу таких витрат. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем подано до суду копію договору-доручення № 24/04 про надання правової допомоги від 24.04.2021 року, укладеного між [PERSON] як клієнтом та Адвокатським бюро «Дупака Валентина Германовича» як адвокатом. За умовами п. 2.3.9 цього договору, [PERSON] зобов`язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість отриманих послуг за договором. У пункті 3.6 договору визначено, що факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Відповідно до акту № 1 приймання-передачі послуг з надання правничої допомоги від 20 вересня 2021 року, адвокат передав, а клієнт прийняв послуги з надання правничої допомоги на загальну суму 20 000,00 грн. Серед таких наданих та прийнятих послуг, міститься проведення консультацій та укладання договору з Вінницьким НДЕКЦ МВС України, підготовка пакету документів та складання заяви на проведення судової психологічної експертизи на суму 4 000 грн. Факт оплати послуг позивачем АБ «Дупака В.Г.» у сумі 20 000,00 грн підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 20/09 від 20.09.2021 року. Викладені обставини дають підстави суду для висновку про те, що позивач [PERSON] дійсно поніс витрати на правову допомогу у сумі 20 000,00 грн. Проте, відповідно до п. 1 ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Оскільки суд вирішуючи справу не взяв до уваги висновок експерта від 16.08.2021 року, складений Вінницьким НДЕКЦ МВС України, суд доходить висновку, що послуги у виді проведення консультацій та укладання договору з Вінницьким НДЕКЦ МВС України, підготовка пакету документів та складання заяви на проведення судової психологічної експертизи на суму 4 000 грн не пов`язані з розглядом справи, а отже їх вартість необхідно виключити із розміру витрат на правову допомогу понесених позивачем. Отже, сума витрат на правову допомогу, яка підлягає розподілу, складає 16 000,00 грн (20 000,00 грн - 4 000,00 грн). За змістом п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся з позовними майновими вимогами на загальну суму 1 236 740,33 грн, з яких суд задовольнив вимоги на загальну суму 346 218,33 грн (втрачена заробітна плата у сумі 33 115,82 грн, втрачена двадцяти відсоткова доплата за умови праці у сумі 59 225,42 грн, ненарахована заробітна плата у дні засідань суду у розмірі 3 877,09 грн, моральна шкода у сумі 250 000,00 грн), тобто 28%. Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] пропорційно витрати на правову допомогу у сумі 4 480,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial