Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-10 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 02 березня 2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 11 березня 2022 року. Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо його доньки [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2011 року по 23 жовтня 2015 року, від якого народилася одна дитина, а саме донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2015 року шлюб між ними було розірвано, доньку залишено на подальше проживання при ній та стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 700 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що відповідач вже понад п`ять років проживає окремо, взагалі не цікавиться дитиною, яка проживає разом з нею, її духовним та фізичним розвитком, навчанням, станом здоров`я, навіть не навідує доньку та не сплачує аліментів на її утримання. Усі питання щодо дитини вирішуються нею та її новим чоловіком без участі та підтримки відповідача, а відтак оскільки батько повністю втратив будь який контакт з дитиною, остання проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні і матеріальному забезпеченні, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Штефаняк І.І. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Відповідач [PERSON] (а. с. 63) у судовому засіданні проти позову заперечив. У судове засідання представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явилася, попередньо подала суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та просила розглядати справу без її участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Встановлено, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого виконкомом Туричківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 11 вересня 2012 року (а. с. 8). Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, доньку - [PERSON] , [INFO] , залишено проживати при матері та визначено батьку спосіб його участі у вихованні дитини, а також стягнуто аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 700 (сімсот) грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а. с. 9-11, 12-13). Судом також встановлено, що при укладенні нових шлюбів сторони змінили прізвища - позивач [PERSON] на « [PERSON] », а відповідач [PERSON] на « [PERSON] » (а. с. 7, 63). Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зі змісту позовної заяви видно, що батько дитини - відповідач [PERSON] понад п`ять років проживає окремо, взагалі не цікавиться дитиною, її духовним та фізичним розвитком, навчанням, станом здоров`я, не навідує доньку та не сплачує аліментів на її утримання, усі питання щодо дитини вирішує мати без участі та підтримки відповідача. Вказане також підтверджується довідкою, що видана дирекцією Перечинського ліцею Перечинської міської ради від 30 липня 2021 року № 01-22/171, згідно якої батько учениці 4-А класу [PERSON] не бере участі у вихованні доньки, не спілкується з вчителями, не цікавиться її навчанням, здоров`ям, участі у батьківських зборах не бере (а. с. 14). Крім цього як видно із наданого відділом ДВС у місті Ужгороді розрахунку заборгованості по аліментах № 7/21 від 03 серпня 2021 року така заборгованість боржника [PERSON] згідно виконавчого листа № 304/1320/15-ц, виданого Перечинським районним судом 01 червня 2016 року, станом на 03 серпня 2021 року склала 63 759,22 грн (а. с. 15-16). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. У силу положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як видно з висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 25 листопада 2021 року № 257 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав», уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , місце реєстрації: [ADDRESS] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки останній не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, виховання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток доньки як складову виховання, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 908 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved