Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 06 жовтня 2014 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб згідно рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області в справі №298/1134/14-ц. Цим же рішенням суду було визначено місце проживання їхньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком - відповідачем по справі [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Позивачка зазначала, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем фактично підтримували шлюбні відносини, донька фактично проживала і до сьогоднішнього дня проживає разом з нею за адресою її реєстрації в [ADDRESS] у будинку, який належить її батькові [PERSON] . Позивачка також вказувала на те, що [INFO] у них з відповідачем народилась ще одна донька - [PERSON] , батьком якої є відповідач [PERSON] . Обидві доньки проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Враховуючи те, що доньки від дня свого народження кожна-проживають разом з нею, а згідно зазначеного вище рішення суду місце проживання дитини визначене разом з батьком [PERSON] і у зв`язку з її наміром стягувати аліменти на утримання дітей, позивачка бажає визначити місце проживання старшої доньки з нею. Крім того, позивачка вказувала на те, що за останній період відповідач не надає коштів на утримання доньок, а їй одноосібно важко брати участь у даному процесі, так як виховання, навчання та лікування дітей потребує значних матеріальних витрат. Їй відомо, що відповідач офіційно працевлаштований і отримує офіційну заробітну плату в Європейському Союзі(Швейцарія). І заробітна плата, яку він отримує, дозволяє йому брати достойну участь в утриманні їхніх дітей. Дохід відповідача їй невідомий , а тому позивачка просить суд про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 4000 грн. щомісяця на кожну дитину. А також просить визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] разом з нею за адресою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був оповіщений належним чином. У судове засідання представник служби у справах дітей Великоберезнянської селищної ради також не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечують. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 2014 року між позивачкою та відповідачем було розірвано шлюб згідно рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області в справі №298/1134/14-ц. Цим же рішенням суду було визначено місце проживання їхньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком - відповідачем по справі [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Однак, з довідки, виданої виконавчим комітетом Великоберезнянської селищної ради за №51 від 21.02.2022 року вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] . Як видно зі свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьком зазначений відповідач по справі - [PERSON] . Крім того, рішенням №84 виконавчого комітету Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області від 08 листопада 2021 року визначено місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] разом з дітьми проживає за адресою [ADDRESS] в будинку свого батька [PERSON] , має намір стягувати аліменти на утримання дітей, оскільки відповідач їй не надає матеріальну допомогу на їхнє утримання, позивачка бажає визначити місце проживання старшої доньки з нею. Ст. 51 Конституції України передбачено, що кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, Так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, інші обставини, суд вважає, що місцем проживання дитини[PERSON] слід визначити за місцем проживання матері, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а мати не повинен чинити батькові у цьому перешкод. Отже, за встановлених у судовому засіданні обставин,суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю слід задовольнити. Крім того, за змістом ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід , розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі. Як встановлено в судовому засіданні, позивачці невідомо місце роботи відповідача та розмір отримуваної ним заробітної плати, тому суд дійшов до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання неповнолітніх доньок в твердій грошовій сумі в розмірі по 4000(чотири тисячі ) грн. щомісяця і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, які понесені позивачем слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved