Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок та господарські будівлі. Уподальшому, під час підготовчого провадження у справі, адвокатом Кузьмінським Ю.В. було уточнено прохальну частину позову: позивач просив визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок та господарські будівлі, які складаються із житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», ганку літ. «а-1», погрібу з шийкою літ. «Б», убиральні літ. «В», сараю літ. «Г», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона з 1997 року вільно, відкрито та безперервно користується вказаним домоволодінням по даний час. Даний житловий будинок з господарськими будівлями перебуває на балансі СВК ПП «Кашперівський». Вона зареєстрована у цьому будинку та постійно проживає з 09.06.1997. Біля будинку є 0,56 га земельної ділянки. Житловий будинок по [ADDRESS] , був побудований в липні 1991 року для спеціаліста сільського господарства, та на підставі рішення загальних зборів СВК «Кашперівський» від 02.05.1997 був наданий для проживання доярці господарства [PERSON] . Станом на 01 вересня 2021 року вона сплатила господарству вартість житлового будинку в повному обсязі, в сумі 3121 грн. Після сплати коштів вона звернулась до реєстраційної служби з заявою про державну реєстрацію прав на житловий будинок по [ADDRESS] . Однак отримала відмову в державній реєстрації прав, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок та відсутні правовстановлюючі документи на землю. Позивач вказує, що за 30 років жодних прав на вказане нерухоме майно ніхто не заявляв, претензій щодо володіння домоволодінням з боку третіх осіб пред`явлено не було. З 1997 року вона та члени її сім`ї користуються вказаним будинком та земкльною ділянкою, що біля нього. Зазначає, що після спливу тривалого терміну, зважаючи на ті обставини, що вона фактично користується та вільно володіє нерухомим майном більше як тридцять років, проводила косметичний та капітальний ремонт, бажає оформити своє право власності на вказане майно. А тому просить суд задовольнити її вимоги. Ухвалою суду від 17.05.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 02.07.2021 підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з?явився, однак від її представника - адвоката Кузьмінського Ю.В. надійшла заява, в якій він просить справу розглядати без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав заяву в якій просить справу слухати у відсутність їхнього представника, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що в липні 1991 року для спеціаліста сільського господарства було побудовано житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою СВК «Кашперівський» від 05.03.2021 за №4. Відповідно до довідки №3 від 05.03.2021, виданої головою кооперативу СВК ПП «Кашперівський», житловий будинок по [ADDRESS] , на підставі рішення загальних зборів СВК «Кашперівський» від 02.05.1997, протокол №5, був наданий для проживання доярці господарства [PERSON] . Із цієї ж довідки вбачається, що [PERSON] , станом на 01 березня 2021 року, сплатила господарству вартість житлового будинку в повному обсязі, в сумі 3121 грн. Даний будинок рахується на балансі СВК «Кашперівський». Із довідки №4/51 від 05.03.2021, виданої виконавчим комітетом Глуховецької селищної ради Хмільницького району Вінницької області вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] , перебуває на балансі СВК ПП «Кашперівський». Відповідно до запису погосподарської книги №1, особовий рахунок № [NUMBER] , в даному житловому будинку зареєстрована та постійно проживає від 09.06.1997 року [PERSON] . Земельної ділянки біля будинку рахується 0,56 га. Відповідно до копії паспорта [PERSON] , остання зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 09.06.1997 року. За змістом звіту про оцінку майна, об`єктом якого є вказаний житловий будинок, замовником звіту є [PERSON] .. За змістом висновку про оціночну вартість такого житлового будинку, його оціночна вартість 75 000 грн. Метою оцінки, за змістом висновку, є визначення ринкової вартості об 'єкта з метою оподаткування. Також згідно копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] [PERSON] є замовником технічної документації на вказаний будинок ( технічний паспорт виготовлено станом на 12.03.2021). Відповідно до рішення № 580010597 від 06.05.2021, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на приватний житловий будинок [ADDRESS] , оскільки документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а також відсутні правовстановлюючі документи на будинок та відсутні правовстановлюючі документи на землю. Також до позову додано копію Статуту СВК ПП "Кашперівський". Позивачка посилається на те, що з моменту вселення в житло і по даний час вона відкрито користується будинком, володіє ним, використовує на власний розсуд, проводить ремонти. За цей час жодних прав на житло ніхто не заявляв, претензій щодо володіння позивачкою будинком з боку третіх осіб пред`явлено не було. Позивачка фактично користується будинком протягом двадцяти трьох років, а тому просить визнати за нею право власності на будинок за набувальною давністю. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю виходить з положень статтей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка вподальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності ( постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, зазначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 вказаної Постанови). З огляду на вищевикладене слідує висновок про те, що володіння позивача будинком, який є на балансі СВК «Кашперівський» та є його власністю, не може вважатися добросовісним, оскільки на момент заволодіння таким майном позивач була обізнана про відсутність у неї підстав вважати, що на таке майно у неї може виникати право власності. Так, [PERSON] на підставі рішення загальних зборів СВК «Кашперівський» від 02.05.1997 було надано для проживання житловий будинок по [ADDRESS] , де вона була прописана; вона достовірно знала, що вказаний будинок належить СВК «Кашперівський» та знаходиться на його балансі, а отже у момент фактичного отримання права користування будинком та у момент фактичного заволодіння ним, а також протягом усього строку користування ним [PERSON] знала про те, що у майна є власник. Зазначена обставина вказує на те, що відсутньою є така умова, як добросовісність. Отже, добросовісність володіння майном позивачем доведена не була, оскільки не доведено, що у момент заволодіння ним позивач вважала, що набуває його на правовій основі, беззаперечно вважаючи його належним саме їй. При цьому доводи позивача про відкритість користування будинком, здійснення догляду за ним не вказують саме про добросовісність заволодіння. Недоведеність зазначеної обставини вказує на те, що відсутні підстави визнавати право власності на майно за набувальною власністю, оскільки необхідною умовою є наявність усіх складових (про які зазначалось вище) для прийняття рішення на користь позивача. Згідно зі статтею 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки він є необгрунтованим. Судові витрати слід залишити фактично понесеними за позивачем, у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed