Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2022 року в задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення сторонами не оскаржувалось. 17 лютого 2022 року представник відповідача адвокат Карпук А.С. подав до суду заяву про винесення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн. В судове засідання для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення сторона відповідача не з`явилась, що відповідно до положень ч. 4 ст. 270 ЦПК України не є перешкодою для розгляду заяви. Позивач та його представник проти задоволення вимог заперечили, вказали, що адвокатом Павлюк О.В. було порушено порядок подачі відзиву та вимог про стягнення витрат на правову допомогу, розрахунок вказаних витрат є неспівмірним із позовом. Крім того, майновий стан [PERSON] не дозволяє останньому відшкодувати вказану суму у повному обсязі (позивач є непрацездатною особою, інвалідом війни 2 групи, має хронічні психічні розлади). У разі, якщо суд прийде до висновку про задоволення вимог відповідача - просили зменшити їх розмір на 95% та розстрочити виплату вказаного відшкодування. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що слід ухвалити додаткове рішення про розподіл судових витрат наступного змісту. Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення або/чи не вирішено питання про судові витрати. Частиною 3 ст. 259 ЦПК України визначено, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такі правові висновок сформовано у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 року (справа № 372/1010/16-ц) , від 27 липня 2021 року (справа № 671/1957/20). З матеріалів судової справи вбачається, що провадження у справі було відкрито 04 листопада 2021 року, 10 листопада 2021 року відповідач ознайомилась з матеріалами справи. В подальшому [PERSON] , скориставшись своїм правом на правову допомогу, 29 грудня 2021 року уклала договір з адвокатом Карпуком А.С., 17 січня 2022 року на адресу суду надійшов письмовий відзив відповідача (відправлено поштою 13 січня 2022 року), в якому вказано, що попередній розмір витрат на правову допомогу становить 16000 грн. Зазначений відзив враховувався судом при вирішенні позовних вимог з метою забезпечення реалізації прав відповідача, справедливого та неупередженого розгляду справи, незважаючи на те, що був поданий до суду з порушенням процесуального строку, встановленого ЦПК України, за відсутності обґрунтування причин несвоєчасної його подачі. До закінчення судових дебатів представником відповідача повідомлено про надання доказів понесення судових витрат з посиланням на ч.8 ст. 141 ЦПК України. Заявлений відповідачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в 13000 грн. підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги б/н від 29 грудня 2021 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 15 лютого 2022 року, актом прийому-передачі послуг від 15 лютого 2022 року (консультація, підготовка відзиву, участь у судових засіданнях). Суд зауважує, що право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи (постанови Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Суд зауважує, що з чотирьох призначених судових засідань (25 листопада 2021 року, 21 грудня 2021 року, 27 січня 2022 року та 10 лютого 2022 року) представник відповідача був особисто присутнім лише на останньому (10 лютого 2022 року). З матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом війни 2 групи (при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»), не працює, відомості про отримання інших доходів окрім соціальних державних виплат відсутні. Крім того, [PERSON] має незадовільний стан здоров`я. Відтак, повне задоволення вимог відповідача у даному випадку стане причиною надмірного фінансового навантаження для нього. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, суд бере до уваги обставини справи, те, що у задоволенні позову відмовлено, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, їх фінансовий стан та можливості. З огляду на наведене, зважаючи на принцип розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог сторони відповідача та стягнення з [PERSON] на користь відповідача судових витрат з надання професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн.

Outcome: partial