Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовано тим, що 16 травня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Під час шлюбу народився [PERSON] , [INFO] . З відповідачем позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі, однак відповідач з березня 2021 року проживає окремо від сім`ї, за іншою адресою. Дитина проживає з позивачем. Позивач зазначає, що між нею та чоловіком не досягнуто жодних домовленостей у який спосіб відповідач буде виконувати свій обов`язок матеріального забезпечення дитини та відповідно, який розмір аліментів сплачуватиме на його утримання. Разом з тим вказує, що відповідач працює в ТОВ «Джентерм» на посаді інженера та має регулярний дохід, не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку. Відсутність даних обставин, дає можливість відповідачу в повній мірі виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання, а саме сплачувати аліменти на утримання своєї дитини до досягнення повноліття. У зв`язку з цим позивач звернулася до суду з даним позовом і просить суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина щомісячно в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), що надасть змогу щомісячно стабільно отримувати грошові кошти у визначеному судом розмірі, які необхідні для забезпечення нормального проживання дитини. У свою чергу відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково. Часткове визнання вимог базується на необхідності дотримання вимог ст. 181 Сімейного кодексу України - стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким проживає дитина. Однак твердження позивача про відсутність матеріального утримання та неналежний рівень участі батька у вихованні спільної дитини не відповідає дійсності. Відповідач зазначив, що системно, стабільно та в повністю необхідному розмірі забезпечує добробут сина та у повній мірі усвідомлює свій обов`язок утримання дитини. Відповідно до ч. 2 - 6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07.02.2022 року суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 16.05.2020 року (а.с.11). [PERSON] та [PERSON] є батьками: [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Дитина проживає з позивачем та потребує матеріального утримання зі сторони батька (а.с.10-13). Згідно обставин зазначених у позовній заяві: відповідач участі в утриманні дитини не приймає, не досягнуто жодних домовленостей у який спосіб відповідач буде виконувати свій\~ обов`язок матеріального забезпечення дитини та відповідно який розмір аліментів сплачуватиме на його утримання. Разом з тим відомості, що відповідач працює в ТОВ «Джентерм» на посаді інженера та має регулярний дохід, не має іншої сім`ї та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку, відповідачем не спростовано. Обставина заперечення про те, що відповідач системно, стабільно та в повністю необхідному розмірі забезпечує добробут власного сина не підтверджена жодним\~ належним й допустимим доказом. Крім цього, судження відповідача про те, що позивач намагається у подальшому здійснювати утримання спільної дитини виключно силами батька суд не приймає до уваги, оскільки заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки, не суперечить положенням ст. 141, ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України, які регламентують, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини;\~ частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У зв"язку з наведеними мотивами, заперечення відповідача суд відхиляє. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов`язку утримання дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини не досягнуто. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ст. 141 СК України передбачає, що\~ мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст.182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. Проаналізувавши докази по справі, враховуючи в першу чергу якнайкраще забезпечення інтересів дитини, та те, що дитина сторін проживає разом із позивачем і остання апріорі несе більші витрати на утримання дитини та необхідність за загальним правилом дотримання паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини, якщо не встановлено і не доведено підстав для відступу від такого паритету, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, згідно із вимогами ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Судові витрат від оплати яких позивач звільнений, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141\~ ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved