Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд до відповідача з зазначеним позовом про стягнення коштів. Посилається на те, що 20 листопада 2013 року між нею та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір № SAMDN25000739267410 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого вона здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 32400 євро строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 6,5 % річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Відповідно до п. 3 договору по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № [NUMBER] . Крім того, 20 листопада 2013 року між нею та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір № SAMDN25000739267714 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого вона здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 33000 доларів США строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 8,5 % річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Відповідно до п. 3 договору по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № [NUMBER] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року частково задоволено її позов до ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», стягнуто суми вкладів за зазначеними договорами, нараховані проценти та три проценти річних. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року залишено без змін. 10 липня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року було виконано шляхом перерахування грошових коштів у сумі 2018110 гривень 63 копійки, з яких було сплачено 10090 гривень 55 копійок, а тому фактично було отримано грошові кошти у розмірі 2008020 гривень 08 копійок. Оскільки фактично суми вкладів за договорами були примусово стягнуті з відповідача лише 10 липня 2017 року, вона має право на стягнення з відповідача процентів за час користування останнім грошовими коштами за період з 02 травня 2015 року (оскільки рішенням суду було стягнуто проценти по 01 травня 2015 року) по 09 липня 2017 року. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь: - 4212 євро - проценти за договором № SAMDN25000739267410 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 20 листопада 2013 року; - 2130 євро 41 євроцент - три проценти річних; - 222588 євро - пеня; - 5610 доларів США - проценти за договором № SAMDN25000739267714 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 20 листопада 2013 року; - 2169 доларів 86 центів США - три проценти річних; - 226710 доларів США - пеня; - 10090 гривень 55 копійок - комісія. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року відкрито провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року не було розірвано депозитні договори та не було встановлено факт розірвання цих договорів. У той же час у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зроблено висновки про те, що виплата передбачених договором процентів а також можливість нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» припиняється після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили. Таким чином, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року та у справі № 760/26113/17 встановлено різні фактичні обставини. Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на зазначені правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 цього закону не нараховується. За таких обставин, з моменту набрання рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року законної сили, відсотки за період з 02 травня 2015 року по 09 липня 2017 року та пеня не нараховуються. Крім того, позивачем 13 травня 2014 року було направлено заяву про розірвання договорів, тому депозитні договори № SAMDN25000739267410 та № SAMDN25000739267714 є розірваними. Таким чином, з дня розірвання договорів відсутні підстави для нарахування відсотків на вклад та пені. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 листопада 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір № SAMDN25000739267410 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого [PERSON] здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 32400 євро строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 6,5 % річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць (а.с. 9). Відповідно до п. 3 договору по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № [NUMBER] . 20 листопада 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір № SAMDN25000739267714 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до умов якого [PERSON] здійснила вклад на депозитний рахунок відповідача у розмірі 33000 доларів США строком на 366 днів по 20 листопада 2014 року включно під 8,5 % річних та періодичністю нарахування процентів по вкладу - 1 місяць (а.с. 11). Відповідно до п. 3 договору по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15.00 нараховані проценти по вкладу зараховуються на картку/рахунок № [NUMBER] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року частково задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», стягнуто суми вкладів за зазначеними договорами, нараховані проценти та три проценти річних (а.с. 20-24). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року залишено без змін (а.с. 26-33). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року залишено без змін (а.с. 34-39). З позову вбачається, що 10 липня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року було виконано шляхом перерахування грошових коштів у сумі 2018110 гривень 63 копійки, з яких було сплачено 10090 гривень 55 копійок комісії, а тому фактично було отримано грошові кошти у розмірі 2008020 гривень 08 копійок (а.с. 48). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Просить суд стягнути з відповідача проценти за час користування останнім грошовими коштами за період з 02 травня 2015 року по 09 липня 2017 року, три проценти річних, пеню та комісію. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року стягнуто грошові кошти, внесені позивачем за договорами банківського вкладу. Отже, договірні зобов`язання на майбутнє, після набрання чинності судовим рішенням, між сторонами припинилися. Виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з преамбулою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. У частині 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу. Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору. У ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. У частинах 1, 2 ст. 47 цього закону визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. У п. 1 ч. 2 цієї статті вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5);споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1). Згідно із ч. 1 ст. 4 цього закону фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін. За ч. 2 цієї статті фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється. Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику). Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У цьому законі не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та

Outcome: partial