Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11352436000 від 28.05.2008 з додатковими угодами № 1 та № 2 від 20.05.2015, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк». В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08 грудня 2020 року він випадково дізнався, що є заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року по справі № 361/6504/19 про задоволення позовних вимог у відношенні нього особисто про стягнення з нього на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» грошових коштів. AT «УкрСиббанк» звернулось з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підставі заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року по справі № 361/6504/19 провадження № 2/361/857/20 позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» було задоволено: стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11352436000 (в системі обліку банку договір № 11472995000) від 28 травня 2008 року в розмірі 309169 (триста дев`ять тисяч сто шістдесят дев`ять) грн. 25 коп., а також стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі по 2318 (дві тисячі триста вісімнадцять) грн. 77 коп. з кожного. 10 грудня 2020 року позивач подав до Броварського міськрайонного суду Київської області заяву про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області по справі № 361/6504/19 провадження № 2/361/857/20. 02 березня 2021 року на підставі ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області по справі № 361/6504/19 провадження № 2/361/857/20, заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року по справі № 361/6504/19 провадження № 2/361/857/20, залишено без задоволення. Позивач подав апеляційну скаргу на винесене заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року по справі № 361/6504/19 провадження № 2/361/857/20 до Київського Апеляційного суду. Але після детального ознайомлення з матеріалами справи, він особисто прийшов до висновку, що його дурять з боку AT «УкрСиббанк» і він вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду. AT «УкрСиббанк» зазначає, що між АКІБ «УкрСиббанк» (з 24.11.2018 AT «УкрСиббанк») та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11352436000 (в системі обліку банку договір № 11472995000) від 28 травня 2008 року з додатковими угодами №1 та №2 від 20 травня 2015 року. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав позичальнику кредит (грошові кошти) в розмірі 49000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повертати наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 28 травня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.2. кредитного договору). За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 15,00% річних. Сторони договору домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком і які ще не повернуті останнім у власність банку (п. 1.3. кредитного договору). Додатковою угодою № 1 та № 2 від 20 травня 2015 року до кредитного договору внесені зміни щодо збільшення суми кредиту, видачу нових траншів в гривні, встановлення нового розміру процентної ставки. На поточний рахунок відповідача був наданий транш в розмірі 346868,78 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20 травня 2025 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №207147 від 28 травня 2008 року із змінами відповідно додаткової угоди №2 від 20 травня 2025 року. Позивач вважає, що його ввели в оману та обдурили працівники AT «УкрСиббанку» з наступних підстав. Позивач зазначає, що не підписував кредитний договір № 11472995000 з AT «УкрСиббанк». Він підписував кредитний договір № 11472996000, а не № 11472995000, але не підписував вказаний в рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року по справі № 361/6504/19 провадження № 2/361/857/20 кредитний договір № 11352435000. В рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року по справі № 361/6504/19 провадження № 2/361/857/20 вказано, що між АКІТ «УкрСиббанк» (з 24.11.2018 AT «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11352436000 (в системі обліку банку договір № 11472995000) від 28 травня 2008 року з додатковими угодами № 1 та № 2 від 20 травня 2015 року. Довідки-розрахунки сплати щомісячних платежів по оформленому кредиту вказують на той факт, що зазначено, що одні з них видано за кредитним договором №11352436000 від 28 травня 2008 року, а інші по кредитному договору №11472995000 від 28 травня 2008 року, а тому спростовують той факт, що кредитні договори: договір №11352436000 та договір №11472995000 від 28 травня 2008 року є аналогічними. А тому не має достатніх підстав вважати, що AT «УкрСиббанк» уклав з позивачем - [PERSON] кредитний договір тільки один і по цьому договору нараховував проценти за користування кредитом. Процентна ставка підвищилась банком в односторонньому порядку без отримання на це згоди позивача. При цьому, розрахунок заборгованості за договором оформлений з порушенням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки відсутня інформація ПІБ та посада хто саме склав вказаний розрахунок та чи є у вказаної особи повноваження на такі дії. Просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11352436000 (в системі обліку банку договір № 11472995000) від 28 травня 2008 року з додатковими угодами № 1 та № 2 від 20 травня 2015 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» (з 24.11.2018 АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] , а також стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 гривень. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18.10.2021 провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду у судове засідання. Представником відповідача АТ «УкрСиббанк» був поданий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що викладені у позові твердження позивача є хибними, а позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Відповідач в свою чергу зазначив, що як Броварським районним судом Київської області, так і Київським апеляційним судом у справі № 361/6504/19 було встановлено, що не потребують доказування (преюдиційні факти), щодо підписання відповідного договору. АТ «УкрСиббанк» мав повне право на здійснення операцій з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто, кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення відповідних операцій. На думку відповідача, правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма умовами договору, а також надав позивачу інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових. Також відповідач вважає, що [PERSON] є стороною оспорюваного кредитного договору, тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору почався 28.05.2008 та закінчився 28.05.2011. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримав доводи зазначені у відзиві на позов. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що 28.05.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11352436000. 20.05.2015 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11352436000 від 28.05.2008. Також, 20.05.2015 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 11352436000 від 28.05.2008. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім належності, допустимості та достовірності доказів, частиною 1 статті 80 ЦПК України визначено, що такі докази мають бути достатніми, тобто у свої сукупності дають змогу дійти висновку, зокрема, про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування. Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, ч.5 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивачем не доведено, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту № 11352436000 від 28.05.2008 з додатковими угодами не було додержано будь-яку з цих умов. Згідно ч.1 ст.225 ЦК України Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Відповідно до ч.3 ст. 225 ЦК України сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Судом встановлено, що позивач не перебував та не перебуває на обліку у лікаря психіатра. Також позивачем не надано жодного документа, з якого можна б було б зробити висновок про неналежний стан його психічного здоров`я або про його перебування на обліку у лікаря психіатра. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що правовідносини щодо укладення вказаного спірного договору та наявності заборгованості за позивачем вже були предметом розгляду у справі № 361/6504/19. При цьому у вказаній справі було встановлено укладення між позивачем та відповідачем договору про надання споживчого кредиту № 11352436000 (в системі обліку банку договір № 11472995000). Так, згідно з рішення від 02.11.2020 у справі № 361/6504/19 Броварський районний суд Київської області зазначив, наступне: «Судом встановлено, що між АКІТ «УкрСиббанк» (з 24.11.2018 AT «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11352436000 (в системі обліку банку договір №11472995000) від 28 травня 2008 року з додатковими угодами №1 та №2 від 20 травня 2015 року.» Вказане рішення було оскаржено позивачем до суду апеляційної станції. При цьому, позивачу було відмовлено в апеляційному перегляді рішення, крім того, Київським апеляційним судом у справі № 361/6504/19 було зазначено в постанові наступне: «Доводи апеляційної скарги про те, що [PERSON] кредитний договір за №11472995000 він не підписував, а тому вимоги банку задоволенню не підлягають, колегія суддів не приймає, оскільки відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 2 від 20.05.2015 року до Договору про надання споживчого кредиту №11352436000 від 28 травня 2008 року сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладенні, а саме: 11352436000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме: 11472995000, а також № 11472998000. Посилання в апеляційній скарзі на збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки є необґрунтованим, оскільки п. 6.2 додаткової угоди від 20.05.2015 року, встановлено процентні ставки у розмірі 11,95 %, 17,04%, 21,96%, 23,90%, 25,90%, 26,90%. Вказана додаткова угода підписана позичальником, та сторонами погоджено всі істотні умови, зокрема і розмір відсоткової ставки.» Таким чином абсолютно аналогічні доводи щодо не підписання кредитного договору [PERSON] вже були предметом розгляду Київським апеляційним судом у справі № 361/6504/19. Отже, твердження позивача щодо не підписання договору та зміни відсоткової ставки по договору не можуть бути враховані судом, оскільки ці аргументи позивача зводяться до переоцінки доказів у справі № 361/6504/19. Щодо судження позивача стосовно того, що банк не мав ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті фізичній особі, суд зазначає наступне. Відповідно до Листу НБУ № 41-204/1948-6044 від 08.10.2001 «Про перелік банків, які мають ліцензію на здійснення банківських операцій, банківську ліцензію або письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями» (https://zakon.rada.gov.Ua/laws/show/v6044500-01#Text) AT «УкрСиббанк» на момент виникнення правовідносин знаходився у Переліку банків, які мають відповідні ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями за нумерацією, визначеною у Положенні про порядок видачі банкам ліцензії на здійснення банківських операцій, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 06.05.98 № 181. Дане положення підтверджується і Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5. Відповідно до п. 11 вказаної Постанови: «У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету про валютне регулювання, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору». Таким чином, AT «УкрСиббанк» мав повне право на здійснення операцій з валютними цінностями із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто, кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення відповідних операцій. Наявність відповідно дозволу у AT «УкрСиббанк», окрім іншого, було встановлено у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 127/28572/15-ц. Щодо визнання договору недійсним через порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень, закріплених у пункті 2 частини першої, частинах другій та шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. У пунктах 7.5 та 7.13 кредитного договору сторони дійшли згоди, що на дату укладення договору позичальник ознайомлений з усіма тарифами за розрахунково-касовому обслуговуванням та тарифами банку, що викладені у додатку № 3 до договору, перед укладенням цього договору, він - позичальник, отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», про те, що він ознайомлений і погоджується з умовами усіх додатків до цього договору, що він ознайомлений і погоджується з правилами (договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», які є невід`ємною частиною договору, що він або його уповноважений представник отримав оригінал цього договору з усіма додатками в день його підписання. Врахувавши зазначені вимоги закону та умови кредитного договору, правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма умовами договору, а також надав позивачу інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових. Підписання [PERSON] кредитного договору та графіку платежів свідчить про досягнення сторонами угоди стосовно всіх істотних умов договору та його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також вказує на те, що його намір був спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору [PERSON] не зазначив. Правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України, як укладеного внаслідок введення в оману позичальника, позбавлення його поміркованого, ефективного вибору з боку банку, з урахуванням вимог статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, судами не встановлені. Позивач не довів введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав, усвідомлюючи зміст умов договору, зокрема і валюту договору. Необґрунтованими є доводи про те, що умови спірного кредитного договору встановлюють дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом Правил споживчого кредитування AT «УкрСиббанк» за користування кредитними коштами, процентна ставка встановлюється у розмірі, визначеному в договорі. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір відсоткової ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором, якщо інше не встановлено кредитним договором. Нарахування відсоткової ставки у подвійному розмірі на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу встановленого у договорі. Відсотки нараховуються на прострочену суму основного боргу за встановленою ставкою у подвійному розмірі до моменту погашення такої заборгованості. Таким чином, умови кредитного договору передбачають нарахування та сплату щомісячних відсотків, тобто розміру відсоткової ставки за користування кредитом у разі, коли терміни внесення платежів не порушено; та підвищених відсотків - розміру підвищеної відсоткової ставки за користування кредитом у разі порушення строків погашення кредиту. При цьому у разі дотримання графіку внесення платежів відсоткова ставка як плата за користування кредитними коштами залишається у погодженому сторонами розмірі. Тобто, нарахування підвищеної відсоткової ставки не є збільшенням розміру плати за користування кредитом, оскільки є мірою відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов`язання, а умови кредитного договору не визначають право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за кредитом, тому не є дискримінаційними стосовно споживача. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому є безпідставними. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed