Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

19.07.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу укладеного 24.06.2021року, набула у власність вказану квартиру. Пунктом 3.10.1 Договору передбачалось, що продавці [PERSON] та [PERSON] зобов`язані знятись з реєстрації місця проживання у відчуженому житловому приміщенні до 05.07.2021 року. Продавець [PERSON] знялась з реєстраційного обліку 15.07.2021 року, а відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав. У зв`язку з тим, що відповідач, будучи зареєстрованим, в належній їй квартирі, порушує її право власності, просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач направила до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, зазначивши, що підтримує позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач причину неявки суду не повідомив, про день місце та час розгляду справи сповіщений шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. На підставі ч. 2\~ ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно\~ ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, про що зазначив у заяві. За такого суд вважає можливими ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2021 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , остання набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-8). Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9). З довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 19.07.2021 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] (а.с. 13). Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] в спірному жилому приміщенні не проживає та створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй майном. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За результатами розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 5-8, 9). Згідно положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зі змісту ст.ст. 386, 391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження\~ своїм майном. Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з п.34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім власником житла, яке набула у власність [PERSON] (а.с. 5-8), а тому є сторонньою для позивача особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст. 9 ЖК України, встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Між тим, оскільки відповідач [PERSON] є сторонньою особою відносно [PERSON] , в спірній квартирі, яка належить на праві приватної власності [PERSON] , не проживає, суд вважає, що він втратив право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак позивачем не ставиться питання про відшкодування судового збору.

Outcome: approved