Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

23 вересня 2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Чорноморського національного університету імені Петра Могили про стягнення на його користь з відповідача заборгованість по договору про надання освітніх послуг у сумі 6810 грн. та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між Чорноморським національним університетом імені Петра Могили та [PERSON] було укладено Контракт № 44/15 від 01 вересня 2015 року, за умовами якого позивач бере на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача здійснити надання освітньої послуги по отриманню ступеня вищої освіти бакалавр денної форми навчання за спеціальністю "Спорт" протягом 2015-2017 років.Загальна вартість контракту становить 13 900 грн, в ому числі - третій курс 2015-2016 н.р - 6600 грн, 4-й курс - 2016-2017 н.р. - 7300 грн. Наказом ректора Університету від 17.08.2016 року за №572-С [PERSON] було зараховано в якості одержувача освітніх послуг до Чорноморського національного університету імені Петра Могили. Однак за власним бажанням судента відповідно до наказу Університету №179-С від 04.04.2017 року та на підставі умов п. 3.4 Контракту відрахований. Порушуючи умови Договору, відповідач не виконав у повному обсязі свій обов`язок стосовно оплати за надані освітні послуги. Внаслідок цього сформувалася прострочена заборгованість в розмірі 6810,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, особи, які беруть участь у справі в судове засідання не викликались. Відповідач в грудні 2021 року надав суду заперечення на позов, в якому просив відмовити у позові в зв`язку з закінченням строку позовної давності, просив суд застосувати ст. 257 ЦК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 01.09.2015 року між Чорноморським національним університетом імені Петра Могили та [PERSON] було укладено Контракт № 44/15, за умовами якого позивач бере на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача здійснити надання освітньої послуги по отриманню ступеня вищої освіти бакалавр денної форми навчання за спеціальністю "Спорт. Відповідно до пункту 4 Контракту, загальна вартість контракту становить 13 900 грн, яка складається з оплати за третій курс 2015-2016 н.р - 6600 грн, за четвертий курс - 2016-2017 н.р. - 7300 грн. Відповідно до пункту 4.3. Контракту, замовник та одержувач вносять плату за нвчання на банківський рахунок або внесенням готівкою до каси ЧНУ ім. Петра Могили щорічно в строк до 1 вересня поточного року навчання. Пунктом 4.4, 4.5 Контракту, що у разі припинення дії контракту до 1 вересня поточного року з ініціативи студента ЧДУ повертає частину вартості контракту в розмірі 70% річної вартості. У разі припинення дії контракту з поважних причин протягом навчального року ЧДУ повертає частину варіантної долі ( 70% ) вартості контракту пропорційно часу навчання. За п. 8.1 дія Договору припиняється за згодою сторін. Наказом Чорноморського національного університету імені Петра Могили від 04 квітня 2017 року, [PERSON] відраховано за власним бажанням з 04.04.2017 р. Згідно з розрахунком, заборгованість відповідача перед позивачем складає 6810 грн. 29 квітня 2021 року [PERSON] була направлена Претензія щодо погашення заборгованості за період навчання в університеті №1/3- 573-08. Доказів сплати зазначених в претензії коштів, відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В силу положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, яка була чинною станом на час укладення сторонами договору про надання освітніх послуг) особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані: 1) дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу; 2) виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями; 3) виконувати вимоги освітньої (наукової) програми. Частиною 1 ст. 73 вищевказаного Закону України передбачено, що вищий навчальний заклад відповідно до законодавства та статуту може надавати фізичним та юридичним особам платні послуги за умови забезпечення надання належного рівня освітніх послуг як основного статутного виду діяльності. Згідно з частинами 6 та 7 ст. 73 вищевказаного Закону Розмір плати за весь строк навчання для здобуття відповідного ступеня вищої освіти, підвищення кваліфікації, а також порядок оплати освітньої послуги (разово, щороку, щосеместрово, щомісяця) встановлюються у договорі (контракті), що укладається між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу для себе або для іншої особи, беручи на себе фінансові зобов`язання щодо її оплати. Типовий договір, що укладається між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою на строк навчання, затверджується Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за весь строк навчання для здобуття відповідного ступеня вищої освіти, підвищення кваліфікації встановлюється вищими навчальними закладами в національній валюті. Як встановлено судом, станом на день звернення до суду відповідач добровільно не погасив вищевказану заборгованість за договором про надання освітніх послуг. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, відповідач вказав на те, що сплив строк позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Позов про стягнення заборгованості з відповідача подано до суду позивачем лише 23 вересня 2021 року , тоді як про порушення свого права позивач дізнався ще 04 квітня 2017 року , адже при відрахуванні студента за валсним бажанням ЧДу мав перевірити відсутність у нього невиконаних зобов`язань перед Університетом та в будь-якому випадку повинен був перевірити заборговавність судентів перед навчальним закладом по завршенню навчального року та до початку нового - тобто до 01 вересня 2017 року. За такого, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів . Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. В зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги Чорноморського національного університету імені Петра Могили не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а тому суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено.

Outcome: dismissed