Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

11.10.2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що йому стало відомо про існування виконавчого провадження № 66727471, відкритого постановою головного державного виконавця Косівського відділу ДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Захілного міжрегіонального управління юстиції Винничуком О.М. 08.09.2021 року, яке було відкрито на підставі виконавчого напису № 5245, який вчинений 27.01.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості у сумі 29744,22 грн. Позивач не погоджується із вказаним виконавчим написом, мотивуючи фактичною відсутністю його заборгованості перед відповідачем, враховуючи строк позовної давності щодо пред`явлення вимоги про стягнення боргу та порушення процедури вчинення виконавчого напису, зокрема, в частині не пересвідчення нотаріуса у існуванні заборгованості та її безспірності. Разом із позовом [PERSON] подав заяву про забезпечення позову шляхом зупинення виконавчих дій у зазначеному виконавчому провадженні щодо примусового виконання спірного виконавчого напису, яка ухвалою судді від 13.10.2021 року була задоволена. Ухвалою судді від 13.10.2021 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 07.12.2021 року за клопотанням позивача було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. належним чином засвідчені копії спірного виконавчого напису, яка не була виконана у зв`язку із поверненням до суду її копії із довідкою про відсутність адресата за вказаною офіційною юридичною адресою. 04.01.2022 року до суду надійшли заяви представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про визнання позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а також щодо стягнення з відповідача на користь позивача 50% судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову; відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної та матеріальної шкоди та здійснювати розгляд справу у відсутності представника відповідача; клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в порядку ч.6 ст.137 ЦПК України до 1907 грн.; клопотання про врегулювання спору за участю судді, в якому зазначено, що даний спір можливо вирішити в мировому порядку за умов взаємних поступок, оскільки наявність заборгованості за кредитним договором позивачем не спростовується, лише міститься посилання щодо надмірно великої суми заборгованості, у зв`язку із чим пропонується вирішити даний спір в мировому порядку на наступних умовах: у разі сплати коштів у розмірі 5353,96 грн. на розрахункові рахунки ТОВ «Фінансова компанія управління активами» у строк до 18:00 год. 20.01.2022 р., частина заборгованості у розмірі 24390,26 грн. буде списана, а заборгованість за кредитним договором №003-08006-240513 від 24.05.2013 року та виконавчим написом № 5245 вважатиметься такою, яка погашена в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та заперечував усі вище зазначені вимоги сторони відповідача. Ухвалою суду від 02.03.2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача щодо врегулювання спору за участю судді. У зв`язку із поданням позивачем через канцелярію суду заяви із проханням розглянути справу у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. У поданих до суду представником відповідача заявах по суті справи останній просить розглядати справу у його відсутності, в одній з яких зазначив про визнання позовних вимог в порядку ст. 206 ЦПК України, просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнути з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» 50% судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454 грн. та подання заяви про забезпечення позову в розмірі 227 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди представник відповідача подав відзив та заперечує щодо їх стягнення із відповідача, а судові витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн. вважає безпідставними та завищеними, тому їх слід зменшити до 1907 грн. Треті особи в підготовче судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили; заяв по суті справи не подавали. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України: у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до наступних висновків: Так, судом при розгляді справи встановлено, що 27.01.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем вчинено оскаржуваний виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5245 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі Договору відступлення прав вимоги № 20/01/20-1/1 від 20 січня 2020 року, якому в свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», на підставі Договору відступлення прав вимоги № 20170714 від 14 липня 2017 року, відступлено право вимоги за кредитним договором № 003-08006-240513 від 24.05.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , суму заборгованості за період з 08.02.2018 року по 23.01.2020 року включно в загальному розмірі 29744,22 грн. (а.с 6). На підставі вказаного виконавчого напису № 5245 від 27.01.2020 року постановою головного державного виконавця Косівського відділу ДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Захілного міжрегіонального управління юстиції Винничуком О.М. 08.09.2021 року було відкрито виконавче провадження № 66727471 (а.с.8). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат»: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Статтею 90 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (п. 3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5). Як на підставу вчинення виконавчого напису, нотаріус посилається на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 р. (далі Постанова). Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (п. 3.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5). Проте вказана Постанова № 1172 не відносить кредитний договір до переліку документів, за якими можливе стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідні зміни до Постанови № 1172 та віднесення кредитного договору до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, були внесені Постановою Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», яка визнана судом незаконною та нечинною, відповідно до Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14. Так, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй Постанові по справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також, пп. б п. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, зокрема, подаються засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У приватного нотаріуса Гуревічова О.М. були відсутні повноваження на вчинення спірного виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки сторона відповідача не надала доказів того, що нотаріус пересвідчився у наявності заборгованості та її безспірності, а також у зв`язку з тим, що кредитний договір не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», прийнятого на підставі Постанови ВССУ № 2 від 07.02.2014 року, вказано, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом № 3425-ХII. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгулу цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому, судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. З урахуванням вище наведеного та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом Гуревічовим О.М. в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався у безспірності заборгованості, не встановив чи існує взагалі заборгованість по кредитному договору № 003-08006-240513 від 24.05.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , в якому розмірі та за який саме період, чи не прострочене виконання, а також у зв`язку з тим, що кредитний договір не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Отже, за встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди у сумі 3000 грн. та моральної шкоди у сумі 20000 грн. суд зауважує, що ці вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними і допустимими доказами, в тому числі не доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданням шкоди та діями відповідача, тому ці вимоги не підлягають до задоволення. Так, статтями 23, 1167 ЦК України регламентовано право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду У країни № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайновоі) шкоди»: під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у п. 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайновоі) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 766/21131/18 (провадження № 61-18770св 19), аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У вказаній постанові у справі № 766/21131/18 Верховний Суд зауважив, що звернення до нотаріуса з заявою про видачу виконавчого напису та отримання виконавчого напису є реалізацією прав\~кредитора отримати\~від боржника\~у кредитному\~зобов`язанні\~суми заборгованості за кредитним договором, а тому такі дії не можуть бути розцінені як протиправна поведінка банку. Для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне: Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач у зв`язку із інвалідністю 2-ї групи (а.с.9) звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». За змістом ч.6 ст.141 ЦПК України: якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 908 грн. (50% судового збору, що підлягав сплаті при подачі позову та судовий збір, що підлягав сплаті за подання заяви про забезпечення позову). Разом з тим, вимога позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для наданим правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про стягнення понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що наявні у матеріалах справи: договір № 01/10/21 про надання правової допомоги від 01.10.2021 року з адвокатом Кулешір С.О., Акт №30/12/21 від 30.12.2021 року про надання правничої допомоги, квитанція до прибуткового касового ордеру від 30.12.2021 на суму 5000 грн, є підставою для відшкодування позивачу відповідачем витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, враховуючи критерій оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката (співмірності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу), з огляду на те, що позовну заяву розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження та позовні вимоги частково визнані відповідачем, а адвокатом було надано послуги: ознайомлення з матеріалами справи, витребування виконавчого напису нотаріуса у органах ВДВ, консультація клієнта, робота з ЄДРСР, складання позовної заяви (яка написана від руки та не містить обґрунтування частини позовних вимог), складання заяви про забезпечення позову - суд приходить до висновку про зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу з 5000 грн. до 2500 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 7 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки позовна вимога позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягаю до задоволення, захід забезпечення позову вжитий ухвалою суду від 13.10.2021 року шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №66727471, яке здійснюється Косівським відділом державної виконавчої служби у Косівському районі на підставі виконавчого напису №5245 від 27.01.2020 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в сумі 29744,22 гривні, а клопотання від учасників справи щодо його скасування не надходило, - зберігає свою дію протягом дев`яноста днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій цивільній справі.

Outcome: partial