Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнили та обґрунтовували тим, що вони є наймачами та мешкають за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру №189-н, виданого 28.05.1987 виконкомом Центрально-Міської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу. За вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з актом об`єднаного багатоповерхового будинку «Туполєва 5» від 16.12.2019 [PERSON] з серпня 1990 року за вищевказаною адресою не проживає. Позивачі самостійно сплачують комунальні послуги, а останній весь цей час мешкає разом зі своєю сестрою за адресою: [ADDRESS] , яка є його опікуном. Реєстрація відповідача у справі є перешкодою для позивачів в приватизації квартири. За таких обставин, позивачі просять суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивачів Беник Н.І. в судовому засіданні наполягали на задоволенні уточнених позовних вимог. Представник законного представника відповідача - адвокат Сагайдак Д.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що недієздатний [PERSON] у зв`язку з його психічним станом не може висловлювати свою волю та вільно розпоряджатися своїми правами щодо вибору місця проживання, а тому задоволення позовних вимог призведе до порушенням житлових прав останнього. Представник третьої особи виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути заяву за його відсутності, заперечував проти задоволення вимог. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу за № 170 від 29.05.1987 був виданий ордер №189-Н (а.с. 13), згідно з яким [PERSON] , сім`я якої складається з чотирьох осіб (чоловік - [PERSON] , та сини [PERSON] , [PERSON] ), отримала право на заняття житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Туполєва 5» від 16.12.2019 (а.с. 10) [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але з серпня 1990 року по теперішній час не мешкає. Відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.1993 (а.с. 25) та рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної Ради народних депутатів Дніпропетровської області від 11.02.1999 № 48 (а.с. 48) [PERSON] визнано недієздатним, а [PERSON] призначеного його опікуном. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як вбачається з рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.02.1994 (а.с. 49-50) у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] - відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Мотивуючи своє рішення, суд зазначив, що позивач [PERSON] не пускає [PERSON] до квартири, а тому суд прийшов до висновку, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач у спірній квартирі не проживає з 1990 року. Разом з тим, жоден з них не змогли суду пояснити чи перешкоджав [PERSON] позивачам у приватизації квартири та чи відшкодовував він витрати за оплату комунальних послуг. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах даної категорії необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Верховний Суд у справі № 209/2642/18 від 09 грудня 2020 року вказав, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі ст. 58 ЦК України опіка встановлюється, зокрема, над фізичними особами, які визнані недієздатними. Статтею 67 ЦК України визначено права та обов`язки опікуна, відповідно до якої опікун, зокрема, зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун має право вимагати повернення підопічного від осіб, які тримають його без законної підстави. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Як установлено судом, опікуном недієздатного [PERSON] є його сестра [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, [PERSON] повинен проживати разом із опікуном [PERSON] , оскільки він є недієздатним і не може самостійно користуватися своїми правами та вільно обирати місце проживання. Проживання із опікуном не може свідчити про втрату ним інтересу до житла де він зареєстрований у встановленому порядку. А тому, позбавлення його права користування цим житлом буде фактично позбавленням його житла в розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і становитиме для відповідача надмірний тягар. Відповідно до п. 47 Рішення Європейського суду з прав людини від 14.12.2017 року № 19957/07 «Дакус проти України», Суд повторює, що згідно з його усталеної практики, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), пункт 50). Він також зазначає, що втручання держави у цьому сенсі становить порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, не «ухвалене згідно з законом» і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 42, від 02 грудня 2010 року). Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом, зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року). Крім цього, відповідно до п.п. 68-70 Рішення ЄСПЛ від 22.02.2005 року № 47148/99 «Новоселецький проти України»: «Суд нагадує свою постійну практику, відповідно до якої стаття 8, яка має на меті головним чином захистити особу від свавільного втручання державної влади, може також бути застосована останньою при прийнятті заходів, спрямованих на дотримання прав, гарантованих цією статтею, і у відносинах між особами (див., серед іншого, "Лопез Остра проти Іспанії" ( 980_348 ), рішення від 9 грудня 1994 р., серія А, N 303-С, параграф 51; "Сюрюжіу проти Румунії", N 48995/99, п. 59, рішення від 20 квітня 2004 р.). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009). Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне позбавлення особи на житло. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, у судовому засіданні встановлено, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проведена відповідно до вимог чинного законодавства і це не оспорюється сторонами. Відповідач не проживає у зазначеному будинку з поважних причин, оскільки він є недієздатним і не може самостійно користуватися своїми правами щодо свідомого обрання місця проживання та повинен проживати з опікуном, його поведінка щодо неможливості проживати у будинку з незалежних від нього причин не може свідчити про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення, а тому відсутні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому, задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін, порушення прав недієздатного відповідача, непропорційного втручання у його право на житло у розумінні визначеному міжнародними актами законодавства та буде неспіврозмірним із переслідуваною законною метою. Разом з тим, позивачами не доведено яке саме його право як наймача квартири порушено наявністю реєстрації у ньому його недієздатного відповідача, оскільки питання приватизації чи отримання субсидії може бути вирішено у інший спосіб, який не буде обтяжливий для відповідача. Зважаючи на викладене у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не компенсуються.

Outcome: dismissed