Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-17 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог. 13.12.2021 позивач за посередництвом свого представника - адвоката звернулась до суду з вказаним вище позовом. Просить визнати поширену відповідачем інформацію, що міститься: - у скарзі від 24.09.21 р. КП «Волинський обласний центр медичної допомоги та медицини катастроф» Волинської обласної ради (далі - КП «ВОЦЕМДМК»), що вона «не підійшла до хворого»; що вона «сказала, що нікуди його не повезуть, тому, що він вчора відмовився» від госпіталізації і що він хронічний алкоголік»; що вона «не підійшовши до хворого, не надаючи [PERSON] допомоги, сіла у автомобіль»; - у заяві від 24.09.21 р. до Ковельської райради Волинської області, що вона «почала мені хамити, грубіянити, не підійшовши до пацієнта сказала, що він алкоголік і допомогу надавати не буде»; що «не буде надавати допомогу хронічному алкоголіку», що «звела на мене наклеп, що я був в нетверезому стані», недостовірною і такою, що порочить честь, гідність, завдає шкоди діловій репутації. Також просить зобов`язати відповідача спростувати наведену вище інформацію, викладену у сказаній вище скарзі та заяві, шляхом надсилання (надання особисто) у той же спосіб вказаним вище адресатам листів спростування. Просить також стягнути із відповідача судові витрати у справі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Ковельського відділення ЕМД (пункт смт. Голоби) КП. 21.09.2021 вона виїхала за викликом відповідача про надання меддопомоги племінникові останнього - [PERSON] - у [ADDRESS]. Зустрівши бригаду швидкої допомоги [PERSON] безпідставно створив конфліктну ситуацію в ході якої поводив себе не адекватно, а в подальшому надіслав скаргу на її дії до Ковельської районної ради та до «ВОЦЕМДМК». Така скарга була розглянута КП «ВОЦЕМДМК» і не підтвердилась. Не підтвердилась вона і за результатами перевірки Ковельської районної ради. Наведені вище твердження відповідача є неправдивими, негативними, інформація є недостовірною (негативною). Покликаючись на ч. 6 ст. 3 Закону України «Про екстрену медичну допомогу», ч. 1 ст. 37 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», п. 2.1.4 Посадової інструкції фельдшера з медицини невідкладних станів, зазначає, що тим самим було порушено її право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Внаслідок неправомірних дій відповідача вона вимушена нести вагомі втрати немайнового характеру, пов`язані з приниженням її честі, гідності, порушенням її ділової репутації; порушено її нормальні життєві зв`язки, так як вона змушена докласти окремих зусиль для відновлення свого порушеного права, довіри до себе як професіонала; захисту своєї ділової репутації. Неправдива інформацію поширена серед її керівництва, депутатів Ковельської райради. Вона позбавлена підтримувати не тільки власний високий професійний рівень медпрацівника, а й рівень МОЗ України в цілому. Покликаючись на ст. 68, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. ст. 277, 201, 297, 299, ч. 2 ст. 302 ЦК України, судову практику, зазначає, що у заяві відповідача до Ковельської райради Волинської області вбачається суб`єктивне ставлення відповідача до неї, так як викладені у ній факти не стосуються її депутатської діяльності, а інформація була поширена з метою формування про неї негативної думки. Просить позов задовольнити. Стислий виклад заперечень відповідача. 20.01.22 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позову не визнає у повному обсязі та просить у його задоволенні відмовити. Зазначає, що 21.09.21 р. він звернувся у ШЕМД. Позивач чергувала, а по її приїзду між сторонами виник конфлікт, в ході якого позивач звинуватила його у хамстві та викликала поліцію. Він вважає, що позивач поводила себе некоректно, непрофесійно, відмовилась надавати потерпілому - його племінникові допомогу, так як той, як вона виразилася, попередньо відмовився від госпіталізації і є алкоголіком. Він вважає, що позивач, яка є депутатом райради, неналежно поставилась до виборців. Тому він поскаржився на непрофесійну поведінку позивача. Щодо нього ж було складено адмінпротокол за ст. 173 КУпАП і постановою Ковельського міськрайсуду Волинської області від 17.12.21 р. справу закрито за малозначністю із оголошенням йому усного зауваження. Однак довести те, що викладені ним у заявах факти мали місце, він змоги не має, так як сторони під час конфлікту спілкувались наодинці. Рух справи в суді. Позовна заява подано до суду 13 грудня 2021 року. 28.12.2021 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі і визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 31.01.2022. Одночасно надано строк відповідачу для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 31.01.2022 підготовче судове засідання закрито та призначено судовий розгляд на 11.02.2022. Позиція учасників судового розгляду. В судовому засіданні допитана як свідок позивач [PERSON] та її представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач позов не визнав і в його задоволені просив відмовити за безпідставністю, підтримавши наведені доводи у відзиві на позов. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідка та дослідивши надані письмові докази приходить до наступного висновку. Як слідує з копії звернення відповідача до голови Ковельської райради, відповідач просив прийняти міри до позивача як депутата райради, яка, прибувши на виклик як медик, неналежно, на його думку, себе поводила, зазначивши, що остання почала йому хамити, грубіянити, не підійшовши до пацієнта обізвала його алкоголіком і допомоги надавати не буде. Вказав, що хамство, грубість, манія величі - це риси [PERSON] , і як депутат вважає себе безкарною. Як слідує з копії звернення відповідача до КП «ВОЦЕМДМК», останній просив прийняти міри до позивача як фельдшера яка, прибувши на виклик неналежно, на його думку, себе поводила, при цьому вказав, що після його прохання відвезти племінника до лікарні [PERSON] відмовила, висловившись, що він раніше відмовився від госпіталізації і що він є хронічним алкоголіком. Не підійшовши до хворого, сіла в автомобіль та почала викликати працівників поліції. Вона звела на нього наклеп проте, що він був в стані алкогольного сп`яніння. Просив прийняти міри до [PERSON] , яка грубіянить, відноситься до людей неадекватно та халатно до своїх обов`язків. Відповідно до копії листа Ковельської райради Волинської області №372/03.07/2 - 21 від 04.11.21 р. (а. с. 12), скарга відповідача була розглянута згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та прийнято рішення, що наведені у ній факти порушення позивачем як депутатом райради норм депутатської етики не підтвердились. Відповідно до копії листа КП «ВОЦЕМДМК» № 2 071/1.11 від 12.11.21 р. (а. с. 11), заява відповідача була розглянута згідно із Законами України «Про екстрену медичну допомогу», «Про звернення громадян» та за результатами службової перевірки встановлено, що наведені у ній факти щодо ненадання позивачем меддопомоги пацієнту не підтвердились; факти грубого ставлення позивача до відповідача не виявлені. Допитана як свідок [PERSON] показала, що в складі бригади виїхала на місце виклику де їх зустрів відповідач по справі, який перебував в знервованому стані, почав вимагати хворого відвезти в м.Луцьк при цьому кричав на всю вулицю, висловлювався нецензурно та був агресивним. Зважаючи на таку поведінку вона повідомила, що зателефонує на лінію «102» і лише тоді відповідач сів на велосипед та залишив місце пригоди. Хворому була надана належним чином медична допомога, і враховуючи що будь яких загроз не було, хворого не було госпіталізовано. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що разом з [PERSON] прибув на виклик до хворого та бачив відповідача, який на його думку, перебував в стані алкогольного сп`яніння. Він запропонував хворому зайти в медичну карету де останньому була надана необхідна медична допомога. Свідком безпосередньо конфлікту, який виник між сторонами по справі не був, а лише чув, надаючи медичну допомогу, крики, лайку, а коли позивач повідомила, що викликає поліцію [PERSON] сів на велосипед та поїхав у невідомому напрямку. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Так, статтею 32 Конституції України, ст.ст. 277, 297 ЦК України гарантовано судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, захистити свої гідність, честь, ділову репутацію. Разом з тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Зважаючи на викладене, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною слід визначити характер такої інформації та з`ясувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію"," ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Як визначено у ч. 2 даної статті, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Слід зазначити також, що у відповідності до п. п. 15, 16 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже, у сенсі ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, ч. 4 ст. 10 ЦПК України, є складовою частиною національного законодавства, зокрема у рішеннях цього суду у справах "Грінберг проти Росії", "Лінгенс проти Австрії". Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] у своїй заяві та повідомлені надав власну оцінку діям [PERSON] , тобто висловив суб`єктивні оціночні судження з приводу дій позивача, як лікаря та депутата, які, в силу вимог закону, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Отже, з огляду на норми матеріального права та встановлені обставини справи, щодо поширення відповідачем вказаної інформації, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки [PERSON] , як громадянин вправі висловлювати критику, суб`єктивно оцінювати дії та вчинки позивача, тому висловлювання у контексті вільної полеміки (спору, конфлікту) щодо проблеми, яка виникла у зв`язку з наданням медичної допомоги племіннику позивача не містить фактичних даних, а є його оціночними судженнями щодо цих подій та явищ і щодо особи як представника органу місцевого самоврядування та лікаря, які викладені у письмових заяві (скарзі) до місцевої ради та керівництва установи. Слід зазначити, що сам факт прийняття позивачем суб`єктивних суджень, як таких що принижують її честь і гідність та ділову репутацію, не дає права на задоволення позову, враховуючи також межі допустимої критики, щодо ділової людини, зокрема лікаря та депутата місцевої районної ради, які є значно ширшими ніж до пересічного громадянина , адже позивач набула ознак публічної особи, про що зазначав в своєму рішенні Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Фреско і Руар проти Франції», «Файед (Fayed) проти Сполученого Королівства» (1994 р.). Отже, слід прийти до однозначного висновку, що викладені у зверненнях відповідача обставини є нічим іншим як критикою висловленою в адресу позивача офіційним органам і такі відомості жодним чином не можна визнати такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію або завдають шкоди інтересам позивача. Вони на переконання суду відображають лише погляди відповідача про певні події, право на які гарантовано, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. В той же час, позивачем всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України жодним допустимим та належним доказом не доведено того, як саме вплинули на її честь, гідність чи ділову репутацію звернення до офіційних органів відповідача, адже позивач вправі скористатися своїм правом на відповідь, а також на власне тлумачення події, яка сталась у таких самих зверненнях до вказаних органів з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, позивачем не доведено порушення її цивільних прав, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у позові. На підставі ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають залишенню за нею.

Outcome: dismissed