Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійними договорів, стягнення коштів та моральної шкоди. Позов мотивують тим, що 08.07.2020 вони звернулись до ФОП [PERSON] , заповнили анкети та підписали програми офіційного працевлаштування у Швеції та уклали договори, зокрема договір на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0077 від 08.07.2020 року з позивачем [PERSON] та договір на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0075 від 08.07.2020 року з позивачем [PERSON] , маючи намір їхати разом в Швецію для офіційного працевлаштування та оплатили відповідачу за його послуги 1300 євро (по 650 євро з кожного). Зазначають, що 14.07.2020 року вони звернулись до відповідача із письмовою заявою та надіславши таку на електронну адресу відповідача про повернення вищевказаних коштів та анулювання договорів у зв`язку з погіршенням стану здоров`я їхнього батька. 17.07.2020 року від відповідача вони отримали відповідь про те, що кошти їм не повернуть, оскільки відповідач виконав свої обов`язки в повному обсязі, а за розірвання договору позивачі змушені оплатити пеню в розмірі 50% від вартості програми. Вказують, що жоден з пунктів договору відповідачем як станом на момент звернення із заявою так і станом на момент подання позову не виконано, відтак вважають такі дії відповідача нечесними, а умови договору недобросовісними та несправедливими. Вказують, що офіційне працевлаштування в Швеції громадян України не закріплено для ліцензіата ФОП [PERSON] , відтак вважають такі дії введенням клієнтів в оману. Такі дії, на думку позивачів, завдали їм моральної шкоди в розмірі 20000 грн., оскільки такі не забезпечені матеріально, є безробітними, не мають постійного джерела доходу, змушені позичати кошти у родини, через що відчувають дискомфорт та знаходяться в моральному занепаді. Враховуючи вищевикладене, просять суд визнати недійсним договір на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0077 від 08.07.2020 року, укладений між ФОП [PERSON] та позивачем [PERSON] ; визнати недійсним договір на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0075 від 08.07.2020 року, укладений між ФОП [PERSON] та позивачем [PERSON] ; стягнути з ФОП [PERSON] на їх користь кошти в розмірі 1300 євро; стягнути з відповідача 20000 грн. моральної шкоди. Не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача ФОП [PERSON] - адвоката Забарної Ю.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відзив мотивує тим, що зобов`язання за договорами, укладеними 08.07.2020 року з позивачами полягали у наданні інформаційних та консультаційних послуг щодо можливості тимчасового проживання в іншій країні. Актом прийому-передачі наданих послуг до договору визначено, що замовник прийняв консультативно-довідкові послуги та пунктом 1.3 даного акту сторони підтвердили факт належного та повного надання послуг виконавцем, з чого вбачається, що відповідач належним чином виконав договірні зобов`язання, відтак твердження позивачів про ненадання відповідачем послуг, передбачених договорами не відповідають дійсності, оскільки не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Окрім цього, зазначає, що пунктом 4.4. вищевказаних договорів передбачено, що виконавець не несе відповідальності по відшкодуванню грошових коштів замовника за оплачені послуги, якщо замовник на свій розсуд не використав вже надані послуги виконавцем. Щодо стягнення з відповідача коштів в розмірі 1300 євро зазначає, що така вимога є необгрунтованою, посилаючись на ст.524 ЦК України. Щодо вимоги позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди вказує, що така є необгрунтованою, оскільки позивачами не надані жодні докази нанесення таким моральної шкоди. Позивачі в судове засідання 25.03.2022 року не з`явились, хоча й належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення такого, від позивачки [PERSON] надійшло клопотання, в якому просить проводити розгляд справи за наявними матеріалами справи, позов підтримує повністю. В попередніх судових засіданнях позивачі позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях, просили такий задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак від представника такого надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просив відмовити в задоволенні позову. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст..79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] укладено з ФОП [PERSON] договір на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0077 від 08.07.2020 року, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати інформаційні та консультаційні послуги щодо можливості тимчасового проживання в іншій країні, а також підготовку пакету документів, необхідних для виїзду та отримання дозволу на проживання з правом навчання або роботи. Відповідно до пункту 1.2 вищевказаного договору на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0077 від 08.07.2020 року для забезпечення виконання договору виконавець надає послуги замовнику з прийняття та обробка пакету документів замовника; складання резюме-автобіографії на іноземній мові; визначення за відповідними документами рівень знання замовником іноземної мови; підготовка до відправлення документів замовника через експрес-пошту партнерам або їх представникам; оформлення виїзних документів; підготовка до виїзду: проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування тощо. Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг до вищевказаного договору від 08.07.2020 року виконавець ФОП [PERSON] передав, а замовник [PERSON] прийняв консультаційно-довідкові послуги (а саме прийняття та обробка пакету документів замовника, консультаційні послуги з питань підготовки необхідних для виїзду в країну призначення документів, проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування тощо, консультаційно-довідкові послуги з підготовки необхідного пакету документів на візу); загальна вартість послуг складає 37200 гривень. Відповідно до п.1.3 вищевказаного акту підписанням цього акту сторони підтверджують факт належного та повного надання послуг виконавцем відповідно до положень №ЛВВ-77 про надання консультаційних послуг. Пунктом 1.4 акту прийому-передачі наданих послуг від 08.07.2020 року замовник підтверджує, що не має і не матиме жодних майнових чи немайнових претензій до виконавця стосовно наданих послуг, вказаних у п.1.1 цього акту. Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера №77 від 08.07.2020 року ФОП [PERSON] прийнято від [PERSON] 37200,00 грн. за інформаційно-консультаційні послуги. Також, судом встановлено, що позивачкою [PERSON] укладено з ФОП [PERSON] договір на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0075 від 08.07.2020 року, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати інформаційні та консультаційні послуги щодо можливості тимчасового проживання в іншій країні, а також підготовку пакету документів, необхідних для виїзду та отримання дозволу на проживання з правом навчання або роботи. Відповідно до пункту 1.2 вищевказаного договору на виконання інформаційно-довідкових послуг №ЛВВ-0075 від 08.07.2020 року для забезпечення виконання договору виконавець надає послуги замовнику з прийняття та обробка пакету документів замовника; складання резюме-автобіографії на іноземній мові; визначення за відповідними документами рівень знання замовником іноземної мови; підготовка до відправлення документів замовника через експрес-пошту партнерам або їх представникам; оформлення виїзних документів; підготовка до виїзду: проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування тощо. Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг до вищевказаного договору від 08.07.2020 року виконавець ФОП [PERSON] передав, а замовник [PERSON] прийняла консультаційно-довідкові послуги (а саме прийняття та обробка пакету документів замовника, консультаційні послуги з питань підготовки необхідних для виїзду в країну призначення документів, проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування тощо, консультаційно-довідкові послуги з підготовки необхідного пакету документів на візу); загальна вартість послуг складає 37200 гривень. Відповідно до п.1.3 вищевказаного акту підписанням цього акту сторони підтверджують факт належного та повного надання послуг виконавцем відповідно до положень №ЛВВ-75 про надання консультаційних послуг. Пунктом 1.4 акту прийому-передачі наданих послуг від 08.07.2020 року замовник підтверджує, що не має і не матиме жодних майнових чи немайнових претензій до виконавця стосовно наданих послуг, вказаних у п.1.1 цього акту. Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера №75 від 08.07.2020 року ФОП [PERSON] прийнято від [PERSON] 37200,00 грн. за інформаційно-консультаційні послуги. 14.07.2020 року [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] із заявою (скаргою) про повернення коштів, сплачених нею та її чоловіком [PERSON] в розмірі 1300 Євро та анулювання договорів у зв`язку з погіршенням стану здоров`я її батька. 17.07.2020 року ФОП [PERSON] на електронну адресу позивачки [PERSON] надано відповідь на вищевказану заяву (скаргу), з якої вбачається, що відповідач працює відповідно до умов договору та не відмовляється від виконання такого, однак вказав, що у зв`язку з відмовою клієнта від договору, такий зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 50% від вартості програми додатково. 01.08.2020 року позивачка [PERSON] повторно звернулась до ФОП [PERSON] із скаргою про негайне повернення коштів, сплачених позивачами при укладанні договорів, оскільки не бажають продовжувати співпрацю із Агенцією Пелех (ФОП [PERSON] ). Із змісту позовної заяви вбачається, що вимога про визнання договорів недійсними заявлена з тих підстав, що відповідач не мав права вчиняти правочин, оскільки не отримував ліцензії на працевлаштування за кордоном, окрім Польщі, Чехії та Словаччини; що відповідач вчиняв правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином; що відповідач ввів позивачів в оману. За загальним правилом, прописаним у частині першій ст.51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Юридична особа вважається такою, що не має ліцензії, якщо: вона не отримала ліцензії; ліцензія відкликана відповідним органом; закінчився строк дії ліцензії. Положення п.20 частини першої ст.7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", який набрав чинності 28 червня 2015 року, передбачають, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка є відкритою та публічною, фізична особа-підприємець [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність з 16.04.2004 року та має право займатися наступними видами діяльності: 78.10 Діяльність агентств працевлаштування; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.52 Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах; 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення; 66.22 Діяльність страхових агентів і брокерів; 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; 85.59 Інші види освіти, н.в.і.у. Як вбачається з оспорюваних договорів, з назви та зі змісту таких, а саме з п.1.1 чітко та однозначно вбачається, що ці договори не є договорами працевлаштування, а є договорами на виконання інформаційно-довідкових послуг. Отже, відповідач має право надавати послуги з пошуку актуальної інформації про роботу за кордоном, оскільки зареєстрував здійснення такого виду діяльності, як діяльність у сфері інформаційних технологій, що є значно ширшим поняттям. У свою чергу ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном. Отже, надання послуг із пошуку актуальної інформації про роботу за кордоном не потребує ліцензування на відміну від посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відтак твердження позивачів є помилковими. За таких обставин, укладення сторонами договору про надання інформаційних та консультаційних послуг щодо можливості тимчасового проживання в нішій країні, а також підготовка пакету документів, необхідних для виїзду та отримання дозволу на проживання з правом навчання або роботи не потребувало наявності ліценції, оскільки такий вид діяльності як надання інформації про роботу за кордоном не є тотожним такому виду діяльності як працевлаштування за кордоном. Окрім цього, позивачі в позовній заяві вказують, що відповідач ввів їх в оману, а умови договорів є недобросовісними та несправедливими з боку відповідача. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою ст.203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Матеріали справи не містять доказів, що волевиявлення позивачів [PERSON] та [PERSON] не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно з абзацом другим частини першої статті 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до положень статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Разом з тим, суд зазначає, що договір не містить зобов`язань чи обіцянок відповідача про те, що позивач буде працевлаштований за кордоном у Швеції. Навпаки, у договорі чітко прописано, що він є договором на виконання інформаційно-довідкових послуг, зокрема, з прийняття та обробка пакету документів замовника; складання резюме-автобіографії на іноземній мові; визначення за відповідними документами рівень знання замовником іноземної мови; підготовка до відправлення документів замовника через експрес-пошту партнерам або їх представникам; оформлення виїзних документів; підготовка до виїзду: проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування тощо. Щодо тверджень позивачів, що відповідач не має права працевлаштування клієнтів у Швеції, суд зазначає, що перелік країн не має значення для розв`язання даного спору при тій обставині, що договір про працевлаштування за кордоном не укладений, а укладений договір на виконання інформаційно-довідкових послуг і такий вид діяльності ліцензування не потребує. Також, суд зазначає, що своїми підписами на договорах позивачі підтвердили розуміння усіх умов договору та надали згоду на їх укладення. Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що підписанням актів прийому-передачі наданих послуг до оспорюваних договорів позивачі підтвердили належне виконання відповідачем умов договорів, укладених з ними, а твердження таких, що оплата послуг передувала підписанню договорів та актів суд вважає голослівними, оскільки такі не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. Щодо вимоги позивачів про повернення їм сплачених коштів за оспорюваними договорами суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до змісту норм ст.651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що оскільки не доведені підстави для визнання оспорюваних договорів недійсним з підстав, якими обґрунтована ця позовна вимога у даній справі, то договір не може бути визнаний недійсним. При відмові у визнанні недійсним договору не можуть бути застосовані правові наслідки недійсності правочину та у стягненні 1300 Євро також слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. суд приходить до наступного висновку. Згідно вимог ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відтак, враховуючи що вимога про стягнення суми відшкодування моральної шкоди є похідною від позовної вимоги про визнання недійсними оспорюваних договір, в такій слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed