Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Представника позивача звернулась в суд з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначає, що 04.10.2021 року приватним нотаріусом Бригіда В.О. вчинено виконавчий напис №31294, яким стягнуто з позивача на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість у розмірі 22194,00 грн. Виконавчий напис перебуває на виконанні у приватного виконавця Біловола В.О., яким винесено постанову про арешт коштів боржника. Вважає, що виконавчий напис вчинено за відсутності правових підстав та з порушенням порядку його вчинення, оскільки кредитний договір, який було укладено між сторонами, нотаріально не посвідчувався, а тому він не відноситься до переліку документів, за яким стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Нотаріус не впевнився у безспірності заборгованості, не перевірив факту направлення боржнику письмової вимоги про усунення порушень до вчинення виконавчого напису. Просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №31294 від 04.10.2021, стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно і належним чином. Від представника позивача - адвоката Романенко О.С. надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначають, що між сторонами в електронній формі укладено договір про надання коштів у позику в сумі 6100 грн. Позичальник не виконав умови договору щодо повернення кредиту, виникла заборгованість в розмірі 21594,00 грн, з яких: 6100 грн - сума кредиту, 15494,00 - несплачені відсотки, у зв`язку з чим ТОВ «Кошельок» звернулось до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису, надавши всі необхідні документи. Вважають, що заборгованість [PERSON] є безспірною, позовні вимоги позивача ґрунтуються на його домислах, не підтверджені жодним матеріальним доказом та не можуть бути задоволені. Також вважають, що сума витрат на професійну правничу допомогу, зазначена в розмірі 3000 грн. є необґрунтованою, не підтверджена належними доказами та не підлягає стягненню. Треті особи у справі пояснень щодо позову та відзиву не наддали, просили проводити розгляд справи без їх участі. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, витребувані докази у справі. 24 січня 2022 року задоволена заява представника позивача про забезпечення даного позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 23.04.2021 між ТОВ «КОШЕЛЬОК» і [PERSON] укладено договір № 3624409212-323318 про надання коштів у позику. В тому числі на умовах фінансового кредиту, на підставі якого позивач отримав споживчий кредит в сумі 6100,00 грн. на строк 30 днів із сплатою відсотків у розмірі 1,65 % від суми кредиту, що згідно графіку розрахунків складає 3030 грн. Договір є електронним документом та підписаний сторонами електронними підписами (а.с.36-43). 32.04.2021 через платіжну систему ТОВ «ТАС ЛІНК» було проведено зарахування коштів на карту клієнта за вказаним договором (а.с.60). ТОВ «КОШЕЛЬОК» звернулось до приватного нотаріуса Киїського міського нотаріального округу Бригіда В.О. із заявою від 23.09.2021 про вчинення виконавчого напису про стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Згідно з додатком документів, вказаних в заяві, приватному нотаріусу були надані: оригінал кредитного договору, засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення із відміткою про непогашення заборгованості; повідомлення від 23.04.2021 про перерахунок коштів позичальнику; копія платіжного доручення від 23.04.2021, довідка про ідентифікацію боржника (а.с.44). 04 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Бригіда В.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №31294 про звернення стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» заборгованості за кредитним договором №3624409212-323318 від 23.04.2021. У виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 23.04.2021 по 23.09.2021 у розмірі 21594,00 грн. З урахуванням плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 600,00 грн., загальна сума до стягнення склала 22194,00 грн (а.с.32). На підставі заяви ТОВ «КОШЕЛЬОК» від 12.10.2021 (а.с.86), 02.11.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловолом В.О. відкрито виконавче провадження ВП №673413 з примусового виконання виконавчого напису №31294 від 04.10.2021 (а.с.95). Приватним виконавцем в межах виконавчого провадження винесені постанови від 02.11.2021 про арешт коштів боржника [PERSON] ,яка направлена до виконання в банківські установи; від 09.11.2021 - про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с.101-102, 104, 111-114). Із заробітної плати позивача за листопад 2021 року здійснено утримання за виконавчим документом №31294 від 04.10.2021 у розмірі 480,61 грн. (а.с.116). На підставі ухвали суду від 24.01.2022 приватним нотаріусом 31.01.2022 винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису (а.с.119). Встановленим обставинам відповідають правовідносини, які виникли з приводу законності вчинення виконавчого напису нотаріуса. Згідно зі ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів. Статтею 88 цього ж Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, згідно яких нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічний порядок вчинення нотаріальних дій передбачений пунктами 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно з пунктом 1 вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, стягнення заборгованості здійснюється за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Виходячи з правового аналізу вказаних норм можна стверджувати, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повина існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 405/1015/17. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. З матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус отримував від ТОВ «КОШЕЛЬОК» первинні бухгалтерські документи на підтвердження невиконання боржником кредитних зобов`язань. Дослідивши зміст наданої стягувачем нотаріусу виписки з рахунка [PERSON] за кредитним договором №3624409212-323318 від 23.04.2021, суд приходить до висновку, що вона не відповідає вимогам до первинних документів (виписки по рахунку), оформленим у відповідності до ст.9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Переліку документів, визначених п.2 Постанови КМУ від 29.06.1999 №1172, оскільки хоч заявник і зазначив, що надає нотаріусу «Виписку з рахунка із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором, однак ця виписка не містить строків погашення заборгованості, періоду нарахування суми заборгованості за процентами, на стягнення яких вчинено виконавчий напис. А тому така виписка з рахунку не може вважатися обов`язковим документом, дослідивши який нотаріус вчиняє виконавчий напис про стягнення заборгованості в безспірному порядку. З огляду на вказане, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не мав можливості з поданих стягувачем документів перевірити факт наявності заборгованості, дату її виникнення, період стягнення боргу. Отже період стягнення заборгованості, який вказаний у виконавчому написі ніяким іншим документом не підтверджено, заборгованість не може вважати безспірною. Відповідно до пункту 2.3 глави 16 розділу II Порядку №296/5 передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору, здійснюється нотаріусом після спливу 30 днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на адресу позивача. Із наданих суду матеріалів не видно, що боржнику направлялось повідомлення -письмова вимога про усунення порушень, а тому не підтверджено обізнаність позивача про розмір заборгованості до вчинення виконавчого напису нотаріусом. Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів. У висновку, викладеному в постанові Великої палати Верховного суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 вказано, що нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими, оскільки останні не входять до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку. Як встановлено судом договір №3624409212-323318 від 23.04.2021, укладений між [PERSON] і ТОВ «КОШЕЛЬОК» про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, є електронним документом та не був нотаріально посвідчений. З матеріалів справи не видно, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом дотримано Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: виконавчий напис вчинено на стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором після спливу 30 днів з моменту повідомлення боржника про усунення порушень та було встановлено, що заборгованість є безспірною. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Отже твердження представника позивача про те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений в порушення вимог законодавства, а тому не підлягає виконанню, слід вважати доведеним через відсутність документів, які б підтвердили зворотнє. Згідно статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, у зв?язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою суду від 24.01.2022 року шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом нотаріуса, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви в розмірі 992,40 грн. та заяви про забезпечення позову в розмірі 496,20 грн, а всього 1488,60 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується наступним. Відповідно до приписів ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 та неодноразово наголошено у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі №922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Отже, сторона у справі має право на компенсацію таких витрат, якщо нею буде доведено, що розмір таких витрат обґрунтовано. Представник відповідача у відзиві заперечував щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу через відсутність доказів, що підтверджують такі витрати. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано суду: копія договору про надання правової допомоги від 18.12.2021, копія ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія квитанції про оплату правової допомоги в розмірі 2000 грн. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Оскільки правова допомога позивачу фактично була надана (складення та подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, клопотання про витребування доказів, представництво інтересів позивача в суді), суд приходить до висновку, що визначений представником позивача розмір витрат за надання правової допомоги в сумі 2000 грн, не є необґрунтовано завищеним та неспівмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної ним роботи, значенням справи для учасників, а тому такі витрати позивача підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Outcome: approved