Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та просить ухвалити рішення, яким розірвати укладений між ними шлюб, зареєстрований 25.04.2006 року виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 3. Неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з ним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебувають з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у сторін народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У 2015 році відповідачка поїхала на роботу до Іспанії. З того часу щирі стосунки між сторонами припинилися, спільного господарства не ведуть, спільного побуту не мають, діти проживають з позивачем. Зазначив, що відповідачка не заперечує щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з позивачем, однак вирішити даний спір в інший спосіб, крім звернення до суду, позивач не може. Вважає, що шлюб існує формально, подальше збереження сім`ї суперечить його інтересам, тому просить строку для примирення не надавати. Ухвалою суду від 23.11.2021 відкрито провадження у даній справі, до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 01.03.2022 року. У судове засідання 01.03.2022 року сторони не з`явились, розгляд справи відкладено на 10.03.2022 року. 01.03.2022 року позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. У судове засідання 10.03.2022 року позивач не з`явився. Відповідачка у судове засідання не з`явилася повторно. Судові повістки надсилалися за адресою зареєстрованого місця її проживання та були вручені під розписку її сестрі [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачка про причини неявки у судове засідання суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подала, отже вважається такою, що не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Також нею не подано відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, у судове засідання не з`явився. Від служби у справах дітей Городенківської міської ради до суду поступив висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін та клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Висновок органу опіки та піклування служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Дії позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи з ухваленням, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки відповідачка не подала відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 25.04.2006 у Чернятинській сільській раді Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис за № 3, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 25 квітня 2006 р. Статтею 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, як визначено ч.1 ст.36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Позивач скористався правом припинити шлюбні відносини та звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка, будучи повідомленою про дату, час і місце розгляд справи, у судове засідання не з`явилася для надання особистих пояснень, а також не подала до суду письмової заяви/пояснення з приводу розірвання шлюбу. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт що сторони спільно не проживають з 2015 року, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із реєстрацією шлюбу відповідачка змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Оскільки відповідачка не з`явилася у судове засідання та не подала до суду заяву, в якій би зазначила щодо зміни прізвища після розірвання шлюбу, тому суд вважає після розірвання шлюбу залишити відповідачці прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи позов у частині визначення місця проживання дітей сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що за час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 17 від 20 червня 2008 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19 травня 2017 року Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, та син [PERSON] , [INFO] , актовий запис за № 14 від 16 червня 2011 року що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16 червня 2011 року виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі № 186/1659/20 від 26.01.2022 року. Згідно довідки № 24/657, виданої 16 листопада 2021 р. Чернятинським старостинським округом Городенківської міської ради, діти сторін: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії акту обстеження житлово-побутових умов № 24/846, складеного 14.12.2021 року, позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом із матір`ю [PERSON] , 1954 р.н., сином [PERSON] , 2008 р.н. та сином [PERSON] , 2011 р.н.. У житловому будинку є 4 житлові кімнати загальною площею 110 кв.м, є господарські будівлі. Також є газопостачання, опалення індивідуальне. При обстеженні виявлено, що житлові та матеріально побутові умови для проживання є добрими. Позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно. Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте тривалий час на території округу не проживає, що стверджується копією повідомлення № 118, наданого Стрільченським старостинським округом Городенківської міської ради 03.12.2021 року. Малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , є дитиною з інвалідністю, йому діагностовано дитячий аутизм з соціально-трудовою дезадаптацією. Інвалідність встановлено з 09.12.2013 року. Наведене підтверджується копією індивідуальної програми реабілітації інваліда № 837 від 05.12.2019 року. Позивач [PERSON] є законним представником дитини з інвалідністю - сина [PERSON] , що стверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , виданого Городенківським відділом Коломийської РДА 22.11.2021 року. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 21 грудня 2021 р. № 268, стверджено, що орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , біля батька [PERSON] , [INFO] . Згідно копії протоколу бесіди із молодшою дитиною сторін [PERSON] , [INFO] , складеного головним спеціалістом служби у справах дітей 14.12.2021 року у присутності батька, [PERSON] , мати дитини, [PERSON] , перебуває за кордоном, з нею син спілкується засобами телефонного зв`язку двічі-тричі на тиждень, дитина бажає залишитися проживати біля батька [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] у 2015 році виїхала за межі України до Іспанії на роботу та тривалий час не виконує свої батьківські обов`язки щодо дітей, малолітні сини [PERSON] та [PERSON] постійно проживають з батьком, який повністю здійснює опіку над дітьми, доглядає синів, утримує їх, піклується їхнім здоров`ям, навчанням. Крім того, суд враховує, що малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , є інвалідом з дитинства, потребує лікування, медичного спостереження, медичної, психолого-педагогічної, соціальної та побутової реабілітації, що забезпечує йому батько, обоє дітей, після виїзду матері 2015 року за межі України, постійно проживають з батьком, який створив їм належні умови проживання, виховання та розвитку. Суд вважає доцільним зазначити щодо відсутності обставин, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей з батьком може зашкодити інтересам дітей. На думку суду, в контексті першочергового врахування саме інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, враховуючи висновок органу опіки та піклування Служби у справах дітей, проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком після його розірвання шлюбу з матір`ю дітей, відповідачкою у справі, буде відповідати найкращим інтересам дітей. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більше, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю. Також суд враховує, що визначення місця проживання дітей з батьком не позбавить відповідачку можливості відвідувати дітей, спілкуватися з ними, здійснювати свої батьківські обов`язки. Наполягаючи на визначенні місця проживання дітей з батьком, позивач надав суду відповідні докази того, що саме він має перевагу перед матір`ю дитини при визначенні місця їх проживання. Відповідачка по справі жодних заперечень чи пояснень щодо визначенні місця проживання дітей суду не надала. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Питання розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Позивач [PERSON] є законним представником дитини з інвалідністю, що стверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , виданого 22.11.2021 Городенківським відділом Коломийської РДА, у зв`язку із чим відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частиною 6 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно п.1 ч.3 Закону у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 2481 грн. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 992,40 гривень. Відповідно до ст.4 Закону ставка судового збору за позовну вимогу немайнового характеру, яку заявила фізична особа, в даному випадку вимога про визначення місця проживання дітей, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 992, 40 гривень. Оскільки доказів про звільнення відповідачки від сплати судового збору суду не надано, тому, враховуючи вищенаведене, з відповідачки слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1984, 80 гривень. На підставі ст.ст. 3, 19, 21, 24, 36, 55, 56, 104, 112-114, 150-161 Сімейного Кодексу України, ст.29 ЦК України,

Outcome: approved