Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Тульчинської державної нотаріальної контори, третьої особи - Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про скасування постанови Тульчинського державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити нотаріальні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого вона у спосіб встановлений законом прийняла спадщину. При зверненні до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що розташована у с.Юрківка, Тульчинського району, Вінницької області, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства у зв`язку з відсутністю права власності на вказану земельну ділянку та 19.02.2021 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Відповідно до державного акту на право довічного успадкованого володіння землею [PERSON] на підставі рішення Тульчинської ради народних депутатів Вінницької області від 16.06.1992 №65 надано право у довічне успадковане володіння 26.01 га землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №32. Вона є членом ФГ "Скарбово". Право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою належить до тих прав, які можуть бути успадкованими. Державний нотаріус в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій за №75/02-31 від 18.02.2021 сплутала поняття інституції права власності і права довічного успадкованого володіння землею та неправомірно вивела зі складу спадщини право на володіння землею, яке мав спадкодавець, протиправно проігнорувала правову позицію Великої Палати Верховного суду, яка є обов`язковими для виконання всіма судами, неправильно відмовила у вчиненні нотаріальних дій, що суперечить чинному законодавсту, чим порушила її законні права та інтереси. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить постанову Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського державного нотаріуса Сухомлин О.А. від 18.02.2021 за №75/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що розташована у с.Юрківка, Тульчинського району, Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення селянського (фермерського) господарства у зв`язку з відсутністю права власності на згадану земельну ділянку скасувати та зобов`язати Тульчинську державну нотаріальну контору - Тульчинського державного нотаріуса Сухомлин О.А. вчинити нотаріальні дії - видати їй свідоцтво на право на спадщину [PERSON] , померлого [INFO] , довічного успадкованого володіння землею за законом на земельну ділянку 26.01 га, що розташована у с.Юрківка, Тульчинського району, Вінницької області в межах згідно з планом. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Від позивача надійшла заява, згідно якої вона просить слухати справи за її відсутності. В судовому засіданні 28.10.2021 позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просили позов задовольнити. Представник позивача також вказав, що успадковане право посвідчено державним актом. Відповідач - представник Тульчинської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без присутності представника нотаріальної контори. Третя особа - представник Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, відомостей про причину своєї неявки до суду не надав. Відповідно до ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез`явившихся учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 04.11.2015 серія [NUMBER] (а.с.12). Відповідно до копії державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 18.06.1992 (а.с.8-11), [PERSON] на підставі рішення Ради народних депутатів Тульчинського району Вінницької області Української РСР від 16.06.1992 №65 надано право у довічне успадковане володіння 26.01 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №32. Згідно копії нової редакції статуту ФГ "Скарбова", зареєстрованого Тульчинською районною державною адміністрацією 24.02.1993 за №65 зі змінами від 13.11.2007 зареєстрованими державним реєстратором Тульчинського району за №11681050001000487 07.02.2008 (а.с.14-24) вбачається, що в членах господарства серед інших зазначено [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи фермерське господарство "Скарбова" серія А00 №140494 (а.с.25) вбачається, що 13.11.2007 відбулась заміна свідоцтва про державну реєстрації на підставі зміни найменування юридичної особи. Згідно копії спадкової справи №94/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.65-94) вбачається, що 10.02.2016 [PERSON] звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та того ж дня була зареєстрована спадкова справа спадкодавця [PERSON] . На частину спадкового майна позивач, як дружина померлого [PERSON] , [INFO] та 16.01.2019 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєсті за №1-1002, №1-1003 та №1-83, У видачі ж свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована у с.Юрківка, Тульчинського району, Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 26.31 га у межах згідно з планом позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю права власності на вищевказану земельну ділянку, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.02.2021 за №75/02-31 (а.с.13). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» (надалі Законом) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Закон поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на дві групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 ст.49 Закону, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, визначено ст.49 Закону і він не є вичерпним. Відповідно до ч.1 ст.49 Закону, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом. За наявності умов, передбачених ст.49 Закону, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. У відповідності до ч.2 ст.50 Закону, право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ з посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії. Згідно п.п.4.12, 4.14, 4.15, 4.18, 4.20 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 ( у редакції станом на момент винесення оскаржуваної постанови нотаріуса), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину визначено, що нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. Згідно ст.68 Закону, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно до поданих позивачем доказів судом встановлено, що підставою для відмови державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована у с.Юрківка, Тульчинського району, Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 26.31 га у межах згідно з планом, була відсутність права власності на вищевказану земельну ділянку. Посилання позивача на те, що державний нотаріус сплутала поняття інституції права власності і права довічного успадкованого володіння землею та неправомірно вивела зі складу спадщини право на володіння землею, яке мав спадкодавець є безпідставними з огляду на таке. Так, в судовому засіданні встановлено, що спадкодавецьотримав земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство`від 20.12.1991, яким і було визначено порядок його успадкування. В той же час, Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 не містить такої форми володіння землею як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України (надалі ЗК України). Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України 2001 року є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З огляду на положення чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що відсутні правові норми, які регулюють право довічного успадковуваного володіння землею. Також не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що державний нотаріус протиправно проігнорувала правову позицію Великої Палати Верховного суду, яка є обов`язковою для виконання всіма судами та неправильно відмовила у вчиненні нотаріальних дій, оскільки відповідно до ч.7 Закону, нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. В той же час, судом взято до уваги, що ні норми ЦК України, ні норми ЗК України не містять положень про припинення права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою у зв`язку зі смертю володільця. Лише п.6-1 розділу Х ЗК України (станом на день винесення рішення) визначено, що громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної і комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства, а також орендарі земельних ділянок, які набули право оренди землі шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", мають право на викуп таких земельних ділянок у власність з розстрочкою платежу до десяти років з рівним річним платежем за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці таких земельних ділянок, без проведення земельних торгів. У разі купівлі земельної ділянки з розстроченням платежу право власності переходить до покупця після сплати першого платежу. Вимоги частини сьомої статті 130 цього Кодексу не поширюються на земельні ділянки, які придбаваються відповідно до цього пункту. Право викупу на умовах, зазначених в абзаці першому цього пункту, також належить громадянам України - спадкоємцям громадян, яким належало право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної і комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства (крім випадків, коли такі земельні ділянки були передані у власність чи користування фізичним або юридичним особам). Якщо таких спадкоємців декілька, земельна ділянка придбавається ними у спільну часткову власність, де частки кожного із спадкоємців у праві власності є рівними. Права постійного користування та довічного успадковуваного володіння земельними ділянками державної та комунальної власності зберігаються за суб`єктами відповідного права, які не здійснили викуп таких ділянок відповідно до абзацу першого цього пункту. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК України, ч.1 ст.13 ЦПК України). При цьому, відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. Суд вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб поновлення порушеного права, оскільки під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. З урахуванням характеру спірних правовідносин, ефективним способом захисту спадкових прав позивача, як спадкоємця [PERSON] , є звернення останньої до суду з вимогою про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, а не оскарження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки задоволення такої вимоги не відновлює порушеного права позивача. У даному ж випадку позивач розпорядилась своїм правом щодо предмету спору на власний розсуд, однак обраний нею спосіб захисту є неефективний, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо позовної вимоги про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом, то суд зазначає наступне. Позивач пред`явила позов, в якому, окрім вимоги скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, також заявила вимогу щодо зобов`язання Тульчинської державної нотаріальної контори - Тульчинського державного нотаріуса Сухомлин О.В. видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Тлумачення статті 50 Закону свідчить, що слід розмежовувати оскарження нотаріальної дії та відмови у вчиненні нотаріальної дії. У постанові Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 754/16825/15-ц викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10.04.2019 у справі № 161/9939/17 Верховний Суд зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 473/1878/19 та від 01.09.2021 у справі № 185/9807/19. Виходячи із вищевикладеного, суд не може зобов`язати нотаріуса на здійснення конкретних нотаріальних дій із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом слід відмовити, оскільки жодним іншим органом або посадовою, службовою особою, окрім нотаріуса або в сільських населених пунктах - посадової особи органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини, не можуть здійснюватись повноваження і прийматись рішення, які згідно Закону України «Про нотаріат» належать до компетенції нотаріуса, в тому числі і судами, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed