Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

24.01.2022 року до суду звернувся позивач, [PERSON] , з позовом про визнання права власності за набувальною давністю до відповідача Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області 25.01.2022 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників розгляду справи на 03.03.2022 року. 03.03.2022 року справа не розглядалась в зв`язку з хворобою судді. Справа призначена до розгляду на 15.03.2022 року. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень с. 247 ЦПК України. Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: він проживає за адресою: [ADDRESS] . Він не є власником будинку. Проте з 2008 року і по теперішній час він добросовісно, безперевно володіє та відкрито користується зазначеним будинком. Власником зазначеного будинку був [PERSON] , який помер [INFO] . По заповіту зазначений вище будинок перейшов до [PERSON] , яка також померла. Він придбав даний будинок у [PERSON] , але договору купівлі-продажу вони не оформляли, та не владнали всі питання щодо оформлення за ним права власності на будинок. Як вбачається із заяви до БТІ [PERSON] , почала збирати документи для оформлення договору купівлі-продажу, але зібрати їх не встигла та померла. Спадкоємці, які б претендували на спадщину після померлої [PERSON] , на сьогоднішній день йому не відомі та претензій щодо повернення нерухомого майна ніхто за всі ці роки до нього не пред`являв. Зазначені обставини і стали підставою звернення до суду. Справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників розгляду справи. Відповідачем подана заява, згідно якої останній не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Між сторонами виникли правовідносини із права власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] з 16.09.2002 року, що підтверджується відомостями про реєстрацію місця проживання, зазначеним у паспорті позивача. За доводами позивача, з 2008 року і по теперішній час він добросовісно, безперевно володіє та відкрито користується зазначеним вище будинком. Власником будинку, за адресою: [ADDRESS] , був [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За заповітом зазначений вище будинок перейшов у власність до [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтв про право на спадщину за заповітом від [INFO] [PERSON] також померла. Позивач придбав даний будинок у [PERSON] , але договору купівлі-продажу вони не оформляли. Як вбачається із заяви до БТІ [PERSON] , почала збирати документи для оформлення договору купівлі-продажу, але зібрати їх не встигла та померла. Таким чином судом встановлено, що з 2008 року по теперішній час позивач добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. З наведеного вище судом встановлено, що позивач набув право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на законних підставах, шляхом укладення договору купівлі-продажу, який не оформив належним чином. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 4, 5 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). Відповідно до акту в.о. старости Пушкарівського старостинського округу Верхньодніпровської ОТГ Кам`янскього району Дніпропетровської області від 13.10.2021 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] з 2008 року по теперішній час мешкають [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 2007 року народження і [PERSON] , 2014 року народження. Двір огорожений металевим парканом. В будинку знаходяться меблі, побутова техніка та особисті речі осіб, які мешкають в приміщенні. Враховуючи, що позивач [PERSON] , набув право власності на спірний будинок на законних підставах, більше 10 років відкрито, безперервно володіє житловим будинком [ADDRESS] , а саме: разом із сім`єю проживає у вищезазначеному будинку. Добросовісно заволодів наявним майном: оплатно придбавши його у попереднього власника. Володіє даним довомолодінням відкрито, сплачує комунальні послуги та інші платежі, здійснює поточний та капітальний ремонт будинку. Володіння позивача зазначеним вище будинком відоме як посадовим особам, так і сусідам та іншим особам. І будь-які особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Володіння позивача зазначеним вище будинком є непреривним, так як позивач не покидав зазначене домоволодіння протягом всього цього часу, відповідно наявні всі правові підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору суд вважає за можливе покласти на позивача так як відсутня вина відповідача у виникненні даного спору.

Outcome: approved