Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просить визнати відповідачів, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Посилається на те, що квартира [ADDRESS] була видана позивачу та членам його сім`ї для проживання на підставі ордеру № 95 від 13 грудня 1994 року. Відповідачі, які є донькою та онукою позивача, тривалий час ( більше року) не проживають у даному житловому приміщенні без поважних причин, мають власне житло для проживання, витрати по утриманню спірного житла не несуть, їх особисті речі відсутні. Позивач не створює перешкод відповідачам у користуванні даним житлом. Право користування квартирою [ADDRESS] підтверджує копією ордеру № 95 від 12 грудня 1994 року. Факт родинних відносин із відповідачами підтверджує копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 липня 1976 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27 вересня 1997 року, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09 лютого 2005 року. Факт реєстрації відповідачів за даною адресою підтверджує витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні № 1024 від 18 серпня 2021 року. Факт не проживання відповідачів за вищезазначеною адресою підтверджує актом обстеження умов проживання від 18 серпня 2021 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, направили до суду заяви, в яких позовні вимоги визнають у повному обсязі, не заперечують проти їх задоволення. До заяв додала копії своїх паспортів. Розгляд справи здійснюється відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ч.1 ст.158 ЖК Української РСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача ( власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Із зазначеного можна зробити висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. За змістом статей 71, 72 ЖК УРСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору- судом. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З аналізу вищезазначених норм права випливає, що втрата особи права на користування житловим приміщенням пов`язується зі спливом строків, встановлених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР. Із поданих позивачем документів вбачається, що відповідачі [PERSON] вселилася у спірну квартиру, як член сім`ї наймача, на підставі виданого позивачу, який є її батьком, ордеру № 95 від 13 грудня 1994 року. Відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] були зареєстровані у спірному приміщенні із 28 грудня 2004 року. Як вбачається із позовної заяви та акту обстеження умов проживання від 18 серпня 2021 року відповідачі не проживають у спірній квартирі понад один рік, витрати по утриманню житла не несуть, їх особисті речі відсутні. Позивач не створює перешкод відповідачам у користуванні даним житлом. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідачі позов визнали, визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.4 ст. 206 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 61, 62, 64, 65, 71, 72, 158 ЖК України,

Outcome: approved