Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. 14 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. В даному будинку зареєстровані: вона, її син, донька та колишній чоловік [PERSON] . В травні 2020 вона з відповідачем припинили подружнє життя і відповідач добровільно виїхав з вказаного вище будинку. Рішенням Ладижинського міського суду від 11.03.2021 їхній з відповідачем шлюб розірвано. Тобто, відповідач з травня 2020 року без поважних причин не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей не має і взагалі будинком не цікавиться. Факт реєстрації відповідача в належному їй будинку порушує її право на вільне розпорядження і користування вказаним майном, через це вона не може отримати субсидію, що після суттєвого підвищення тарифів на житлово-комунальні послуги дуже негативно впливає на її матеріальний стан і вона не може повно користуватися своїми правами. Інших домовленостей між нею та відповідачем про право користування житловою площею належного їй будинку не укладалося. Вважає, що відповідач втратив право користування даним житловим будинком у зв`язку з тривалою, понад один рік, відсутністю без поважної причини за місцем реєстрації, а тому вона, як власник житла, змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, просила стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подавав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , виклик якого здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України в мережі Інтернет та судовою повісткою, у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання та про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, слід провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Також, враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно будинкової книги в буд. [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання: відповідача [PERSON] , позивачки [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] . Також місце реєстрації позивача за вказаної вище адресою підтверджується довідкою, виданою Відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади. Згідно заочного рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11.03.2021 (справа № 135/1238/20) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. IV. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновок суду. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "СпорронгіЛьоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини сторін, причини позову про визнання особи такою, що втратила право на користування будинком та інші обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову і приходить до висновку, що оскільки позивачу на праві власності належить житловий будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, іншої домовленості між сторонами не існує, реєстрація відповідача у даному житловому будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком. V. Щодо розподілу судових витрат. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1ст. 60 ЦПК України). Відповідно до положень статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1-5ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За вимогами статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правову допомогу по даній справі, позивачем долучено: договір № 16-ц від 12.01.2022 про надання правової допомоги, ордер на надання правничої правової допомоги серії АВ № 1029940; квитанцію № 0.0.2445021688.1 від 05.02.2022, відповідно до яких загальна вартість наданих адвокатом послуг, яка підлягає сплаті, складає 2000 грн. Враховуючи, що позивач надав суду підтвердження витрат з надання адвокатських послуг, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов`язані із наданням правової допомоги. Щодо судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Позивачем сплачено 992,40 грн судового збору, а тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved