Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті матері - [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Горлівка Донецької обл., громадянки України, [INFO] у м. Горлівка Донецької обл., Україна, мотивуючи тим, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки смерть матері настала на тимчасово окупованій території України, де неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. Що встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть та реалізації майнових і немайнових особистих прав, у т.ч. для спадкування. В суді [PERSON] заяву підтримала, просить встановити юридичний факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Горлівка Донецької обл., громадянка України, померла [INFO] в м. Горлівка Донецької обл., Україна, причина смерті - Covid-19. Представник Городоцького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) висловилась про можливість задоволення заяви. Представник Головного управління пенсійного фонду України у Львівської області визначеної позиції немає, покладається на рішення суду. Заслухавши заявника, представників заінтересованих осіб, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Суд відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно абзацу першого п.13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявниця є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . Із наданих заявницею копій лікарського свідоцтва про смерть №2761 від 06.12.2021 та довідки про смерть № 2761 від 06.12.2021, які видані у м. Горлівка Донецької області (а.с.18,19) убачається, що причиною смерті [PERSON] [INFO] є Сovid-19. Також, із копії свідоцтва про смерть, що видане 13.12.2021 на території тимчасово окупованої м. Горлівки Донецької області незаконним органом, убачається, що [PERSON] [INFO] , померла [INFO] у м. Горлівка, актовий запис про смерть 2191. Відповідно до п.8 ст.315 ЦПК України, суд вправі встановити факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті з підстав, що відсутні документи, які свідчать про смерть особи. У відповідності до Інформаційного листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування ЗУ від 04.02.2016 № 990-VІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватись з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за замістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окуповані території України, слід керуватись положеннями ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території АРК та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові так службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт, (рішення, документ) виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті є недійсним і не створює правових наслідків. Також під час вирішення питання оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ, як джерело права в т.ч. висновки Європейського суду з прав людини, які зроблені у справах проти Туреччини, зокрема у справі "Loizidou v Turkey", а також у справі "Cyprus v Turkey", а також проти Молдови та Росії, зокрема у справі "Mozer v Republic of Moldova and Russia", "Haseu and Others v Moldova and Russia", де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Цей висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади, протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належить. Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17 (адміністративне провадження № К/9901/2383/17). Ураховуючи практику Європейського суду з прав людини та практику ВС, а також значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у таких справах має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст.263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в т.ч. з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній ВР України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ в порядку ст.317 ЦПК України. Суд приймає, як доказ копію лікарського свідоцтва про смерть №2761 від 06.12.2021, копію довідки про смерть № 2761 від 06.12.2021 і свідоцтва про смерть, що видане 13.12.2021 у м. Горлівка Донецької області, оскільки лікарських установ та державних органів, які б діяли у м. Горлівка, підконтрольних Україні на теперішній час не має. Відповідно до ч.2 і3 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду вищевикладене, суд вважає, що для проведення державної реєстрації смерті матері у заявниці [PERSON] є об`єктивні перешкоди, тому приходить до висновку, про задоволення заяви, що надасть можливість заявниці отримати свідоцтво про смерть матері, видане державним органом України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній ВР України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved