Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Замфір Олега Миколайовича, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноком», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання недійсним договору, скасування рішення та витребування майна. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що в ході здійснення представницьких повноважень прокурором було встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нежитлового приміщення [ADDRESS], що розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки при реалізації спірного майна не було дотримано процедури його відчуження, останнє вибуло від власника - територіальної громади міста поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпра. Разом з цим, Дніпровською міською радою, яка є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжито заходів, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, що вибуло із власності територіальної громади поза її волею. Таким чином, вищевказане свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор звертається із зазначеним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством. Представник відповідача[PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. У такій заяві по суті справи та подальших поясненнях, представник відповідача посилався на те, що прокурор не має повноважень на представництва інтересів територіальної громади, а вказаний відповідача є добросовісним набувачем, яка жодного порушення вимог закону не вчинила, у зв`язку із чим витребування в неї майна, яке вже є її власністю, буде становити надмірний тягар для такої особи. Також вважає, що позовні вимоги про визнання договору недійсним та витребування спірного майна з огляду на суб`єктний склад сторін повинні розглядатись за різними видами судочинства (господарського та цивільного), що унеможливлює, на думку такої сторони, постановлення рішення про задоволення позову лише в межах справи цивільної юрисдикції. Крім того, представник вказаного відповідача просив застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності (а.с.127-129 том 1). Прокурор Дніпропетровської області подав до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що він вірно визначився з підвідомчістю, оскільки позовні вимоги нерозривно пов`язані між собою і їх необхідно розглядати в межах однієї справи та одного провадження, а щодо позовної давності, то про порушення свого права Дніпровська міська рада, в інтересах якої виступає прокурор, дізналася тільки тоді, як 04.09.2017 року державним реєстратором Покровської районної державної адміністрації Замфіром Олегом Миколайовичем було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , за ТОВ фірма «Техноком», тобто тільки після вересня 2017 року у позивача, в інтересах якого виступає прокурор, виникло право звертатися до суду за захистом свого порушеного права в межах строку передбаченого ст. 256 ЦК України, а тому при подачі зазначеного позову, прокурор в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, не порушив трирічний строк для звернення до суду з відповідним позовом (а.с.150-154 том 1). Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача Першого заступника прокурора Дніпропетровської області підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача Дніпровської міської ради також підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, про що до суду надала письмову заяву. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Після оголошення перерви у розгляді справи, у судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Суд вказує, що не дивлячись на введення в державі Україна воєнного стану через збройну агресію російської федерації, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, на день розгляду даної справи, функціонує у штатному режимі, і представник відповідача мала можливість надіслати будь-яку заяву з процесуальних питань (у тому числі про відкладення судового засідання, участь у судовому засідання в режими відеоконференція), в тому числі, на електронну адресу суду. Однак будь-яких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. Суд також із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що представники всіх сторони надали свої пояснення по суті спору, у тому числі й у відкритому судовому засіданні, всім учасникам справи були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, і враховуючи ту обставину що раніше суд неодноразово відкладав судові засідання через заяви представників сторін, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення за відсутності вказаного представника. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком» у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду також не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 04.01.2019 року клопотання прокурора про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено. Вирішено накласти арешт на нежитлове приміщення [ADDRESS], площею 64,4 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомо майна 1344079012101), яке належить на праві власності [PERSON] . А також, заборонити [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) та будь -яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладання договорів купівлі - продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, тощо, вчиняти будь -які дії, що пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірне нерухоме майно- нежитлове приміщення [ADDRESS], площею 64,4 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомо майна 1344079012101) (а.с. 53-54 том 1). Ухвалою суду від 04.09.2019 року заяву представника відповідача[PERSON] - [PERSON] про відвід судді Мовчан Д. В. визнано необґрунтованою, заяву представника відповідача[PERSON] - [PERSON] про відвід судді Мовчан Д.В. передано до канцелярії Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для визначення судді, який буде вирішувати питання про відвід, у порядку, встановленому ч. 1 ст.33 ЦПК України, а провадження у даній цивільній справі зупинено до вирішення питання про відвід (а.с. 179-180 том 1). Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Басової Н.В. від 05.09.2019 року в задоволені заяви представника відповідача[PERSON] - [PERSON] про відвід судді Мовчана Дмитра Валентиновича у цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Замфір Олега Миколайовича, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноком», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання недійсним договору, скасування рішення та витребування майна, було відмовлено (а.с. 183 - 184 том 1). Ухвалою суду від 09.09.2019 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Замфір Олега Миколайовича, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноком», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання недійсним договору, скасування рішення та витребування майна (а.с. 186 том 1). Ухвалою суду від 27.01.2020 року вирішено залучити до участі у справі, в якості співвідповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноком» (місце знаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Шевченка, 18, код ЄДРПОУ 23931132). Ухвалою суду від 27.08.2020 року у задоволені клопотань представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про закриття провадження або залишення позову без розгляду по цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Замфір Олега Миколайовича, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноком», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання недійсним договору, скасування рішення та витребування майна, вирішено відмовити (а.с. 105 - 106 том 2). Ухвалою суду від 06.07.2021 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Мовчана Дмитра Валентиновича по цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Замфір Олега Миколайовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання недійсним договору, скасування рішення та витребування майна, вирішено відмовити (а.с. 172 том 2). Будь-яких інших процесуальних дій у справі (витребування доказів, забезпечення доказів тощо) судом не вживалось. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування нежитлової будівлі,посвідченого 23.03.2015 рокуприватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. за реєстровим номером № 216, Дніпровській міській раді на праві приватної власності належить нежитлова будівля [ADDRESS] (а.с.23 том 1). Вказане речове право було зареєстровано за Дніпровською міською радою у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 557772212101 (а.с. 26 том 1). Матеріалами справи підтверджено, що в цілому нерухоме майно складається з: будівлі гуртожитку, санаторію - профілакторію літ. А-5 з підвалом літ. під А-5, надбудовою літ. над А-5, прибудовою літ. А1-1, загальною площею 7388,6 кв.м., вхід в підвал літ. а-1, вхід в підвал літ. а2-1, ганок літ.а1, ганок літ. а2, ганок літ. а3, ганок літ. а4, приямок літ. а7, вхід в підвал літ. а8, № 1-4, І- споруди. Судом також встановлено, що після набуття права власності на таке спірне майно Дніпровською міською радою, як власником, не ухвалювалось жодного рішення про необхідність відчуження у будь-який спосіб вказаної нежитлової будівліна користь третіх осіб. Однак, матеріалами справи також підтверджено, що на підставі Договору купівлі-продажу б/н від 04.04.2000 року, укладеному між ПП «ВАЛТА» (ЄДРПОУ 21935514) та ТОВ фірма «Техноком» (ЄДРПОУ 23931132), за останнім було зареєстровано 06.09.2017 року державним реєстратором Покровської районної державної адміністрації Замфіром О.М. право власності на спірне нежитлове приміщення [ADDRESS] (а.с. 11,30 том 1). Також матеріалами справи підтверджено, що згідно Договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 07.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , було відчужено Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноком» на користь [PERSON] , яка є власником такого нерухомого майна на даний час (а.с. 30-37 том 1). Оскільки позивач наполягає на тому що вказане нерухоме майно вибуло з його власності поза його волею, то суд доходить висновку про наявність спору між сторонами із приводу речового права на таке майно, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо повноважень прокурора на звернення до суду із вказаним позовом. В даній справі прокурор звернувся до суду в інтересах територіальної громади міста, міської ради з позовом про визнання правочину недійсним та витребування на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України на користь територіальної громади міста в особі міської ради із чужого незаконного володіння нерухомого майна. У свою чергу, представник відповідача під час розгляду справи по суті наполягав на відсутності у прокурора таких повноважень на звернення до суду з вказаним позовом, оскільки чинним законодавством передбачено право прокурора виключно на представництво інтересів держави, а не відповідної територіальної громади міста чи органів місцевого самоврядування. Суд зазначає з цього приводу, що частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня1999 року за № 3-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Окрім цього, Конституційний суд України в цьому ж рішенні вказав, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. У Законі України «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях. Таке представництво відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону здійснюється лише у випадках порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо: 1) захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, 2) відсутній компетентний орган. Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді; прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу; прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень; наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Як відзначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 року (справа № 915/20/18) інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. В даному випадку, звертаючись до суду із вказаним позовом, прокурор у позовній заяві та своїх поясненнях зазначив, що орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, - Дніпровська міська рада не забезпечила належний захист інтересів держави, а саме не вжила заходів щодо повернення у власність територіальної громади міста спірного майна. При цьому прокурор належним чином обґрунтував наявність порушення інтересів держави, яке полягає в тому, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відсутності правових підстав у юридичної особи виникло право власності на майно територіальної громади, що потягло за собою незаконне позбавлення права власності на майно, що належить до комунальної власності територіальної громади. Таким чином, з огляду на наведені вимоги матеріального закону, та беручи до увагу ту обставину, що під час судового розгляду прокурор довів, що захист відповідних інтересів держави неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування, то на думку суду, в даному випадку прокурор має право на звернення в цій справі до суду в інтересах Дніпровської міської ради. Щодо дійсності договору купівлі - продажу б/н від 04.04.2000 року нежитлового приміщення [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між ПП «ВАЛТА» (ЄДРПОУ 21935516) та ТОВ фірма «Техноком» (ЄДРПОУ 23931132), суд зазначає про наступне. За загальним правилом договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. В даному випадку судом встановлено, що після набуття та реєстрацію 23.03.2015 року права власності на приміщення [ADDRESS] за Дніпровською міською радою, не дивлячись на вказаний наявний реєстраційний запис щодо такого речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Покровської районної державної адміністрації Замфіром О.М. 06.09.2017 року здійснюється реєстрація права власності на таке нежитлове приміщення на підставі оспорюваного договору купівлі - продажу б/н від 04.04.2000 року. Таким чином суд доходить висновку, що в даному випадку судом встановлено факт порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки саме на підставі такого договору, після спливу майже 17 років з дати його ймовірного укладання, державним реєстратором було здійснено перереєстрацію речового права, яка належало позивачу по справі, на іншу юридичну особу ТОВ фірма «Техноком». При цьому, згідно вимог п. 1.4. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики Українивід 9 червня 1998 р. N 121, та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, яка була чинна на час укладання спірного договору) державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т. п.). Разом із цим, будь-яких доказів реєстрації права власності після укладання 10.03.2000 року спірного договору за ТОВ фірма «Техноком» у вказаний період судом не здобуто. Навпаки, під час розгляду даної справи судом встановлено, що до 23.03.2015 року спірне майно у вигляді спірного нежитлового приміщення перебувало у правомірному володінні та користуванні ПАТ «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського», і такий власник не передавав у будь-який спосіб речове право на таке майно ПП «ВАЛТА». Відповідно до вимог ст. 225 ЦК Української РСР у ред. 1963 року (що був чинним на момент укладання спірного договору ) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно зі статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що ПП «ВАЛТА», як продавець майна за спірним договором купівлі - продажу б/н від 04.04.2000 року, уклало вказаний договір без будь-яких законних підстав оскільки право на майно, що відчужувалось за таким договором, не передавалось такому товариству його дійсним власником. Таким чином, не набувши права власності на спірне майно та укладаючи договір купівлі-продажу цього майна з ТОВ фірма "Техноком", ПП «ВАЛТА» порушила вимоги ст. 225 ЦК Української РСР у ред. 1963 року. Відповідно до вимог ст. 49 ЦК Української РСР у ред. 1963 року. (що був чинним на момент укладання спірного договору) угода, що укладена з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, є недійсною. З огляду на наведене, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання недійсним вказаного договору купівлі - продажу б/н від 04.04.2000 року нежитлового приміщення [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між ПП «ВАЛТА» (ЄДРПОУ 21935516) та ТОВ фірма «Техноком» (ЄДРПОУ 23931132). Щодо вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкритим розділом), індексний номер: 36931743 від 06.09.2017 року, державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Замфіром Олега Миколайовича про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] за ТОВ фірма «Техноком» (ЄДРПОУ 23931132), суд вказує про таке. За загальним правилом рішення суб`єкта державної реєстрації вичерпує свою дію з моменту внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Одночасно із цим, самим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що в судовому порядку може бути скасовано саме рішення про державну реєстрацію Зокрема, ч. 3 ст. 26 вказаного Закону передбачає, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є, у тому числі, судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Суд вважає, що для відновлення прав територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, як власника спірного майна, необхідним є повернення в становище, яке існувало до моменту порушення, тобто коли права такого власника не ставилися під сумнів і він міг вільно користуватись та розпоряджатись цими правами на власний розсуд. В даному випадку, визнаючи недійсними оспорюваний договір купівлі - продажу б/н від 04.04.2000 року нежитлового приміщення [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між ПП «ВАЛТА» (ЄДРПОУ 21935516) та ТОВ фірма «Техноком» (ЄДРПОУ 23931132) суд фактично вирішує питання про речове право позивача на такий об`єкт нерухомого майна. У зв`язку із визнання вказаного договору купівлі - продажу недійсним, суд вважає за необхідне скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкритим розділом), індексний номер: 36931743 від 06.09.2017 року, державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Замфіра Олега Миколайовича про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] за ТОВ фірма «Техноком» (ЄДРПОУ 23931132). На думку суду такий спосіб захисту є в даному випадку ефективним, оскільки задоволення зазначених позовних вимог поверне сторони у становище, яке було до укладення недійсного правочину та реєстраційних дій, що були вчинені на підставі такого правочину. Щодо вимог про витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення [ADDRESS] площею 64, 4 кв.м. (реєстраційний номер 1344097012101), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає про наступне. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. В даному випадку, судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення перебувало у власності територіальної громади міста Дніпра, що підтверджується вищевказаними договором дарування від 23.03.2015 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2015 року. Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження таким об`єктом права комунальної власності належало органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. В даному випадку після набуття та реєстрації речового права власності на приміщення [ADDRESS] , Дніпровською міською радою, як власником, не ухвалювалось жодного рішення про необхідність відчуження у будь-який спосіб вказаної нежитлової будівлі на користь третіх осіб. Таким чином, суд доходить висновку, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння власника - територіальної громади м. Дніпропетровська поза її волею, шляхом відчуження такого майна особою, що не мала права його відчужувати, оскільки не була власником такого майна. При цьому доводи сторони відповідача про неможливість витребування майна у [PERSON] , яка є добросовісним набувачем без визнання недійсним правочину, на підставі якого вона набула право власності на спірне приміщення та наявному у державному реєстрі запису про реєстрацію за нею права власності, суд вважає необґрунтованими. Адже витребування майна особою, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, від останнього набувача такого майна, у незаконному володінні якого воно перебуває, зокрема зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову, є належним та ефективним способом захисту порушеного права. Також на думку суду витребування спірного майна у відповідача [PERSON] не призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки набуваючи у власність спірне приміщення від ТОВ фірма "Техноком", в якої були відсутні належні правовстановлюючі документи, з якими закон пов`язує виникнення чи перехід права власності, за ціною 568 грн. 00 коп., яка на час укладення договору купівлі-продажу вочевидь не відповідала дійсній ринковій вартості такого майна. У свою чергу вказаний відповідач виявивши обачність, мала передбачити наслідки укладання такого договору, у тому числі й у вигляді оспорювання у майбутньому її права на це майно та витребування в неї такого майна його дійсним власником. В даному випадку збитки, які понесе відповідач [PERSON] у зв`язку із витребуванням в неї спірного майна, не є значними порівняно зі збитком, який вже завданий територіальній громаді міста протиправним та незаконним відчуженням такого майна особою, яка не мала на це права. У свою чергу вказаний відповідач, із власності якого витребовується спірне майно, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши відповідний позов до особи, в якої вона придбала за відплатним договором вказане приміщення, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таким чином, на думку суду, витребуванням у [PERSON] спірного майна не порушуватиметься принцип пропорційності втручання у її право власності, тобто не покладає на таку особу індивідуальний та надмірний тягар. З огляду на наведене, суд вважає наявними правові підстави для задоволення позову прокурора та витребування у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради спірний об`єкт нерухомого майна. Щодо застосування строків позовної давності, суд вказує про наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). В даному випадку, суд вважає доведеним те, що про порушення права територіальної громади стосовно спірного майна, позивач об`єктивно міг бути проінформованим лише після 06.09.2017 року, тобто після внесення державним реєстратором відомостей до реєстру про перехід права власності на таке майно, і надання таким відомостям статусу публічних. І саме з цієї дати слід обчислювати початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання вказаного договору недійсним. Як вказувалось вище, відомості щодо спірного договору від 04.04.2000 року до відповідних баз даних державних реєстрів до вказаної дати не вносились, а відтак не могли бути відомими будь-яким стороннім особам. Як встановлено судом, в межах розгляду цієї справи прокурор звернувся з позовом 28.12.2018 року. У зв`язку із чим, в даному випадку суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо того, що прокурором було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Щодо доводів сторони відповідача [PERSON] про те, що позовні вимоги про визнання договору недійсним та витребування спірного майна з огляду на суб`єктний склад сторін повинні розглядатись за різними видами судочинства (господарського та цивільного), суд зазначає про наступне. На думку ефективний судовий захист інтересів держави буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи за правилами цивільного судочинства. Такий розгляд відповідає принципу юридичної визначеності, оскільки не допускає роз`єднання позовних вимог про витребування спірних приміщень, що є складовими майна санаторію, залежно від суб`єктного складу учасників спору, а також вплине, зокрема, на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин. Вказане спростовує висновки суду апеляційної інстанції, а також доводи відзивів на касаційну скаргу про наявність підстав для закриття провадження у справі у частині позовних вимог до юридичних осіб. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 522/3777/17 (Провадження № 14-651цс19). Крім того, суд вважає, що вирішення такого спору за правилами господарського судочинства в частині позовних вимог до юридичних осіб, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до фізичних осіб, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки дослідження одного і того ж предмета та тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій. Таким чином, враховуючи вищевказане, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, зважаючи на те, що органом приватизації рішення про відчуження спірного майна не приймалося, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому спірні житлові приміщення підлягають витребуванню у [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, як розпорядника такого майна. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 26 351 грн. 55 коп., по 8 783 грн. 85 коп. з кожного відповідача окремо та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 881 грн. 00 коп. по 293 грн. 67 коп. з кожного відповідача окремо. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved