Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач звернулась з вищевказаним позовом до суду. Згідно позовних вимог просила визнати за нею право власності на склад фуражний, розташований за адресою: [ADDRESS] , 1970 року побудови, загальною площею 359,4 кв. метри. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в процесі паювання майна колишнього КСП імені Чапаєва, Михайлівського району, Запорізької області, в рахунок майнових паїв кожного володільця майнових сертифікатів, їй за довіреністю, був переданий склад фуражний, 1974 року побудови, інвентарній номер 968, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом прийому-передачі основних засобів на майнові паї та відомістю №180 про видачу майнового паїв, в натурі, володільцям майнових сертифікатів. 21 грудня 2009 року на вказаний склад фуражний була виписана відповідна накладна. В подальшому, за вказаний склад фуражний, вона сплатила кошти власникам майнових сертифікатів, та прийняла його в користування. В зв`язку з тим, що склад фуражний вибув з власності КСП імені Чапаєва, а вона сплатила кошти за нього власникам майнових сертифікатів в залежності від їх розміру, то вважала, що вона повністю набула права власності на цей склад, і починаючи з 2010 року відкрито, безперервно користується ним та використовую його як склад, але, зареєструвати своє право власності на вказаний склад, вона не може в зв`язку з відсутністю всіх необхідних документів. У зв`язку з викладеним, просить задовольнити позовні вимоги та визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , представник відповідача Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Любимівський» Бессараб В.В. в судове засідання не з`явились, але надали суду заяви з клопотанням про розгляд справи при їх відсутності, не заперечують проти позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача Роздольської об`єднаної територіальної громади Василівського району Запорізької області в судове засідання не з`явився, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення позовної заяви по суті, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до положень\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч.1 та ч.4\~ст.344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у положеннях ч.1\~ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~ст.2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до положень\~ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3\~ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2\~ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За загальним правилом, визначеним положеннями ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона, відповідно до положень ч.1\~ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, за положеннями\~ст.13 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві. Відповідно до положень ст.ст.13,\~14 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Право власності на землю гарантується. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано положеннями\~ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями\~ст.4 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. З наданих суду документів встановлено таке: Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 62836058 від 13 січня 2022 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на будівлю що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки нею не були подані необхідні документи. Так, для реєстрації права власності у зв`язку з виділенням нерухомого майна в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств подаються: 1) свідоцтво про право власності на майнових пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченого підписом керівника такого підприємства та печаткою; 2) акт приймання-передачі нерухомого майна (а.с. 17). Згідно Акту прийому-передачі основних засобів на майнові паї від 21 грудня 2009 року власники майнових сертифікатів відповідно до відомостей розрахунку № 180, передали [PERSON] склад фуражний в с Лиманівка. (а.с.8-10). Проте суд звертає увагу, що підписи від імені власників майнових паїв в акті поставлені [PERSON] , а відповідної довіреності на вказані дії, суду надано не було, тому суд не може прийняти вказаний документ в якості належного доказу. Відповідно до відповіді КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 15 грудня 2021 року за № 962, склад фуражний, який розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 15 грудня 2021 року, право власності не зареєстровано. (а.с. 11). Згідно технічного паспорту виданого на ім`я [PERSON] склад фуражний, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 318,3 кв.м. (а.с. 12-15). Відповідно до довідки КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 21 грудня 2021 року № 974, інвентаризаційна вартість об`єкту нерухомості склад фуражний, що розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 21 грудня 2021 року, становить 92596,00 грн. (а.с. 15 зв. ст.). Згідно рішення виконавчого комітету Роздольської сільської ради Василівського району Запорізької області від 8 грудня 2021 року № 105, про упорядкування нумерації будинків в с. Лиманівка, було вирішено: упорядкувати нумерацію будинків в с Лиманівка, а саме: присвоєно об`єкту нерухомості складу фуражному номер [ADDRESS] . (а.с. 16). Відповідно до акту підтвердження від 5 січня 2022 року, складеного депутатом Роздольської сільської ради Матросовою Л.М., в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують, що [PERSON] дійсно використовує приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , під склад з 2010 року. (а.с. 16 зв.ст.). Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств був врегульований\~наказом Міністерства аграрної політики від 14 березня 2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 04 квітня 2001 року за № 306/5496 (далі - Наказ), який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі\~наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2013 року за № 673/23205. Вказаним Порядком передбачалося, що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робило відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчувалося підписом керівника підприємства та печаткою. Згідно з пунктом 9 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого\~наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62\~виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством правонаступником на підставі рішення загальних зборів співвласників. Так, пунктом 12 Порядку встановлено, що питання розподілу майна пайового фонду вирішується загальними зборами співвласників майнових паїв, які затверджують подані комісією пропозиції, після чого згідно з пунктом 15 Порядку таке майно виділяється підприємством правонаступником з оформленням акта приймання-передачі. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначені випадки оформлення права власності на нерухоме майно з видачею відповідного свідоцтва. Згідно з листом Державної реєстраційної служби України від 06 червня 2014 року № 9299/05-15-14 «Щодо порядку оформлення прав власності на майно, виділене в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств», підставою для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності є свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства з відміткою про виділення майна в натурі, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою, та акт приймання-передавання майна, підписаний підприємством-правонаступником (користувачем). Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 Цивільного кодексу України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Такого висновку щодо застосування норми права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 року у справі № 201/18371/17, відповідно до якої при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. При цьому тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених\~статтею 344 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки предметом спору є право власності на майновий пай членів колективного сільськогосподарського підприємства, положення\~статті 344 ЦК України\~на яку покликається позивач не може бути застосована як підстава для задоволення позову. Також суд звертає увагу, що позивач з моменту користування спірним майном знала хто є власником, крім того заволоділа майном за волею власників, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому позивач, не є добросовісним набувачем спірного майна, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами\~статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Щодо визнання відповідачами позову, суд звертає увагу на теке: Відповідно до частини четвертої\~статті 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Окрім того, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні. Наведене узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17. Окрім того, в ході підготовки справи до розгляду було встановлено, що частина відповідачів померли, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] . Клопотань про залучення до участі у справі їх правонаступників суду заявлено не було, тобто позов пред`явлено не до всіх осіб, які б мали відповідати за позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на склад фуражний, що розташований за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю є необгрунтованими, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed