Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

Позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що 27 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та гр. [PERSON] був укладений кредитний договір №5875938, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 190 000 доларів США, строком до 27.11.2027 року для придбання будинку загальною площею 325,2 кв.м., житлова площа 155,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] . У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем [PERSON] було передано в іпотеку позивачу будинок, придбаний за кредитні кошти та земельна ділянка, на якій він розташований, а саме: цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд: площею 0,0578 га, кадастровий номер: 3510100000:45:394:0081, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки №5876727 від 27.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського округу Бєлінським І.Д. Позивач також зазначив, що право власності на земельну ділянку, яка є предметом спору, на момент укладення договору іпотеки та до цього часу зареєстровано за колишнім власником - відповідачем [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №00005219, виданого виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради народних депутатів 29.02.1996 року, на підставі рішення №137, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування, договорів оренди землі за №1985. Обтяження будинку та земельної ділянки іпотекою як єдиного предмета іпотеки було зареєстровано нотаріусом у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційні номери від 27.11.2007 року: 6105947 та 6105712) та Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер: 64107750). Власником зазначено [PERSON] , як покупця. Крім того, зазначив, що відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки іпотекодавець [PERSON] був зобов`язаний протягом 6-ти місяців з дня підписання договору іпотеки виготовити на своє ім`я Державний акт про право власності на вищевказану земельну ділянку та внести зміни до договору іпотеки. Але вказану умову іпотекодавець порушив, право власності на земельну ділянку на своє ім`я не оформив. Вказав, що у зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 4.7 договору іпотеки шляхом прийняття його у власність, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Вільхівської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області Мешковим О.О. зареєстровано право власності на предмет іпотеки за позивачем згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53797304 від 28.08.2020. На даний час АТ «Перший Український Міжнародний Банк» є власником будинку за адресою: реєстраційний номер об`єкта: 2155358335101, загальна площа: 325,2 кв.м., житлова площа:155,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , але оформити право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок позивач не може через те, що земельна ділянка залишилася оформленою за відповідачем [PERSON] . Позивач вважає, що діями відповідачів були порушені його (позивача) законні права щодо переоформлення права власності на земельну ділянку, які підлягають захисту в судовому порядку. З огляду на викладене вище та з посиланням на ст.ст. 328, 329, 377, 378, 381 ЦК України та ст. 120, 125, 126, 140 ЗК України позивач просив визнати за акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» право власності на земельну ділянку цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площа: 0,0578 га; кадастровий номер: 35101100000:45:394:0081, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 18 січня 2022 року підготовче провадження у зазначеній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, клопотань про відкладення судового розгляду справи до суду не надходило, а так само не надходило від позивача на час судового розгляду справи і заяв (клопотань) про залишення позову без розгляду (або про відмову від позову). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду справи, при цьому, подала заяву, яка зареєстрована судом за вх. №1360 від 18.01.2022 року, в якій просила проводити судовий розгляд справи у її відсутність, за наявними в матеріалах справи документами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки про виклик за останньою відомою адресою проживання відповідача [PERSON] та місцем реєстрації останнього, а саме: [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка була зазначена позивачем в позовній заяві, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, а також відзив на позов відповідач не подавав. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання(перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причии неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове асідання без поважних причин. Крім того, відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, судом відзначається, що учасники справи та їх представники із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки сторін та їх представників у судове засідання або з клопотаннями про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до ч.ч.2, 3 ст.212 ЦПК України, - не зверталися. Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги, що явка учасників справи в судове засідання не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, крім того, відповідачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи за її відсутності, на підставі чого суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності в судовому засіданні учасників справи та їх представників. Зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на зазначене, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] , як Позичальником, було укладено кредитний договір №5875938, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит у розмірі 190 000 доларів США на умовах цього договору, а Позичальник зобов`язується використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку в поряку та у строки, обумовлені цим Договором. Згідно з п. 1.2 кредитного договору цільове призначення кредиту: кредит надається позичальнику для придбання нерухомості: будинок, реєстраційний номер:17062768; загальна площа 325,2 кв.м., житлова площа: 155,0 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.5 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань Позичальника за цим договором є іпотека об`єкту нерухомості, який належить Позичальнику на праві власності, та/або інше забезпечення за домовленістю Сторін та/або в силу закону, у тому числі забезпечення у формі поруки чи майнової поруки, яке надається Банку відповідно до договорів, укладення яких передбачено цим Договором. Згідно з п.п.2.1.1.1 п.2.1.1 кредитного договору кредит надається Позичальнику лише після того, коли будуть виконані всі перелічені нижче умови, зокрема, укладення з Банком наступних договорів в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором: іпотечний договір наступного нерухомого майна: Будівля, реєстраційний номер: 17062768; загальна площа: 325,2 кв.м., житлова площа:155,0 кв.м.: відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.11.2007 року №16670216, виданого ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Предмет іпотеки складається з: літера АА1- житловий будинок, літера І - замощення, літера N-N 3 - огорожа, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка: цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площа: 577,7 кв.м; за планом меж земельної ділянки- в межах від А до Б- домоволодіння [ADDRESS] , від Б до В - землі загального користування, від В до Г - домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до п.2.2 кредитного договору всі перелічені вище умови надання кредиту мають бути виконані в строк не пізніше 10-ти календарних днів з дати підписання цього Договору. Якщо протягом цього строку такі умови не будуть виконані з вини Позичальника 9в т.ч за наявності обставин форс-мажорного характеру), зі спливом вказаного строку передбачені цим Договором зобов`язання Банку щодо надання Позичальникові кредиту припиняються, а цей Договір вважається розірваним. Судом також встановлено, що 27 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та гр. [PERSON] було укладено договір іпотеки №5876727, відповідно до умов якого іпотекою за цим договором забезпечується виконання всіх зобов`язань гр. [PERSON] перед Іпотекодержателем, що випливають з укладеного між ними кредитного договору №5875938 від 2007-11-27, згідно з яким Іпотекодержатель зобов`язався в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит в розмірі 190 000 доларів США, а також сплатити на користь Іпотекодержателя проценти за користування кредитом, пені, штрафи та всі інші суми, передбачені кредитним договором. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки Іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання основного зобов`язання, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому договорі, нерухоме майно, опис якого наведено у п. 1.2.1 цього договору. Іпотека за цим договором здійснюється без видачі заставної. Згідно з п. п.1.2.1.1 п.1.2.1 договору іпотеки предметом іпотеки за цим Договором є наступне майно: будівля, реєстраційний номер:17062768; загальна площа: 325,2 кв.м., житлова площа:155,0 кв.м. відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.11.2007 року №16670216, виданого ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Предмет іпотеки складається з: літера АА1-житловий будинок, літера І - замощення, літера N-N 3 - огорожа. Адреса місцезнаходження предмету іпотеки: [ADDRESS] . Земельна ділянка цільове призначення якої будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) загальною площею 577,70 кв.м., яка розташована за вищевказаною адресою, що стане власністю Іпотекодавця після одержання Державного акту на земельну ділянку та державної реєстрації. Відповідно до п. 1.2.2 договору іпотеки право власності на нерухоме майно, зазначене в п. 1.2.1.1 цього договору, буде зареєстровано в майбутньому за Іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2007 року, укладеного між іпотекодавцем та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінським І.Д., зареєстрований в реєстрі за №3666, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №2521297. Крім того, за договором іпотеки, 27 листопада 2007 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу та на підставі ст.73 Закону України 2Про нотаріат», та у зв`язку з посвідченням цього договору іпотеки, накладається заборона відчуження зазначеного в договорі житлового будинку, який належить [PERSON] житлового будинку до припинення договору іпотеки, зареєстровано в реєстрі за №3676/285. Судом також встановлено, що на підтвердження факту про набуття у власність предмета іпотеки Іпотекодавець надав договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] , як Продавцем, та [PERSON] , як Покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінським І.Д., зареєстрований в реєстрі за №3671. Іпотекодержатель встановив строк в 6 місяців для отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку. Згідно з п.п. 1, 2, 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 27 листопада 2007 року між [PERSON] , як Продавцем, та [PERSON] , як Покупцем, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу бєлінським І.Д., зареєстровано в реєстрі за №3671, за цим договором Продавець передає у власність Покупця земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 577,7 кв.м. Цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Відчужувана земельна ділянка належить Продавцю на праві власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №00005219, виданого 09.04.1996 року Кіровоградською міською радою народних депутатів і зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1985. Крім того, відповідно до п.11 зазначеного Договору право власності на придбану земельну ділянку виникає після отримання власником документа, що посвідчує право власності на неї (Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку) та його державної реєстрації. Цей документ є підставою для видачі власнику земельної ділянки Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, до якого віднесено і земельні ділянки, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права. Положеннями частин 1, 2 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України, у тому числі й право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За приписами частин 2, 3 статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Речові права та їх обтяження, підлягають державній реєстрації, і, зокрема, право власності (пункт 1 частини 1 статті 4 вказаного Закону). За змістом наведених норм державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Тим самим, право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права. Проте, [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку на своє ім`я не оформив та не провів державну реєстрацію зазначеного речового права, тим самим, не здійснивкомплексу послідовних юридично значимих дій з оформлення відповідного речового права, які б свідчили про завершення юридичного складу набуття ним повноважень власника земельної ділянки під належним йому нерухомим майном за адресою [ADDRESS] , та, при цьому, як вбачається з інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 06.05.2021 року, суб`єктом права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0578, кадастровий номер: 3510100000:45:394:0081, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , значиться відповідач [PERSON] . Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку. Судом також встановлено, що у зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №5875938 від 27.11.2007 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернув стягнення на предмет іпотеки - будівлю, реєстраційний номер 17062768, загальна площа 325, 2 кв.м, житлова площа 155, 0 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , у позасудовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 4.7 договору іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Вільхівської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області Мешковим О.О. зареєстровано право власності на предмет іпотеки за АТ «Перший Український Міжнародний Банк» згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53797304 від 28.08.2020, форма власності: приватна, розмір частки: 1/1, власник: АТ «Перший Український Міжнародний Банк». При цьому, враховуючи норми ч.3 ст.13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову, - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та обґрунтування необхідності його захисту. Предметом даного спору є вимога позивача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання за ним права власності на земельну ділянку, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площа: 0,0578 га; кадастровий номер: 35101100000:45:394:0081, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка обгрунтована позивачем необхідністю захисту набутого ним права на спірну земельну ділянку у зв`язку з переходом до нього (позивача) права власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та є предметом іпотеки за договором іпотеки №5876727 від 27.11.2007 року, Іпотекодавцем за яким є відповідач [PERSON] . Порушення свого права позивач вбачає в діях відповідачів, а саме в тому, що відповідач [PERSON] своєчасно не оформив Державний акт на право власності на земельну ділянку на своє ім`я, переоформити право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , він (позивач) не може у зв`язку з тим, що земельна ділянка та право власності на неї (земельну ділянку) залишилися бути оформленими за відповідачем [PERSON] . Відповідно до п. 4.1 Розділу 4 договору іпотеки Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця в таких випадках: п.4.1.1 у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання; п.4.1.2 у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання; п.4.1.3 незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання у разі: (1) смерті іпотекодавця; (2) коли іпотекодавцем порушено свої обов`язки щодо збереження та/або страхування предмету іпотеки; (3) коли предмет іпотеки використовується не за призначенням; (4) будь-якого порушення іпотекодавцем умов цього договору або будь-якого порушення умов кредитного договору; (5) коли іншою особою розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки; (6) порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом іпотекодавця та/або боржника за договором, на підставі якого виникло основне зобов`язання; п.4.1.4 в інших випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством України. Згідно з п. 4.2 Розділу 4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: (1) за рішенням суду; (2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; (3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя. Визначені цим договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені чинним законодавством та/або письмовою домовленістю сторін. Згідно зі ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на дату укладення Договору іпотеки), предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Згідно з ч.3 ст.5 Закону України «Про іпотеку», частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Згідно з ч.4, 5 ст.6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов`язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею). Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобов`язаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які мав іпотекодавець. Відповідно до ч.4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі за №760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) дійшла правового висновку, що нормами чинного законодавства не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем за рішенням суду. Крім того, судом відзначається, що та обставина, що право власності в Державному земельному кадастрі зареєстроване за особою, яка не є іпотекодавцем, вказує на наявність спору про право власності на це майно та в такому випадку права іпотекодержателя можуть бути захищені шляхом звернення стягнення на іпотечне майно у спосіб, передбачений Законом України "Про іпотеку", З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що нормами чинного законодавства не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, у зв`язку з чим його позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп., понесені позивачем, враховуючи, що позивачу в задоволенні позовних вимог відмовлено, слід залишити по фактично понесеним позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed