Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 22.07.2011 по 08.08.2021 [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Азалія ЛТД» та працював на посаді машиніста компресорних установок. За час перебування у трудових відносинах відповідач не виплатив заробітну плату у сумі 13700,00 грн: за липень 2021 року - 6050,00 грн, за серпень 2021 року - 6050,00 грн та за 8 днів вересня 2021 року - 1600,00 грн. 08 вересня 2021 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін. На заяву [PERSON] про надання довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату та заборгованості по виплаті грошової компенсації за невикористані щорічні основні відпустки та додаткову соціальну відпустку за весь період роботи відповідач не надав відповіді. Так, при звільненні роботодавець не виплатив позивачу компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2015-2021 роки, внаслідок чого утворилась заборгованість 33600,00 (4800,00 грн*7), та грошову компенсацію за додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю підгрупи А І групи у сумі 20000,00 грн (10 років*2000,00 грн). Загальний розмір заборгованості становить 67300,00 грн, оскільки в день звільнення з ним не було проведено відповідних розрахунків. Посилаючись на вищезазначені обставини та норми трудового законодавства, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив задовольнити його у повному обсязі Ухвалою судді від 07 жовтня 2021 року у справі відкрите спрощене позовне провадження та призначене судове засідання на 11.11.2021, яке неодноразово було відкладене, останнього разу на 14.02.2022. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с. 27). У судове засідання представник відповідача не з`явився, 28.01.2022 подав до суду заяву про визнання позову в повному обсязі, розгляд справи просив проводити за його відсутності (а.с. 53). У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно запису в трудовій книжці серії [NUMBER] за порядковим номером 6, [PERSON] з 22.07.2011 прийнятий на посаду машиніста компресорних установок ТОВ фірма «Азалія» ЛТД. Наступним записом за порядковим номером 7 є запис про звільнення 08.09.2021 [PERSON] з роботи за угодою сторін (а.с. 9-10). [PERSON] було звільнено наказом № 010920211 від 08.09.2021 за його заявою від 31.08.2021 (а.с. 11, 12). 31 серпня 2021 року позивач звертався до відповідача із заявою про надання йому повного розрахунку щодо нарахованої та невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані щорічні основні відпустки та додаткову соціальну відпустку за весь період роботи. Вказану заяву представник відповідача отримав 31.08.2021, що підтверджується особистим підписом [PERSON] про отримання (а.с. 13). Також 23.09.2021 [PERSON] звертався до Управління Держпраці у Полтавській області із заявою, з метою здійснення заходів реагування на порушення зі сторони ТОВ фірма «Азалія» ЛТД (а.с. 17). Відповідно до виписок [PERSON] форми ОК-5 та форми ОК-7, сформованих 23.09.2021 спеціалістом Пенсійного фонду України, відповідачем (за кодом ЄДРПОУ 22519872) нараховувалася [PERSON] заробітна плата (а.с. 18-20, 21-26). Згідно зазначених виписок [PERSON] у липні, серпні та вересні 2021 року заробітна плата відповідачем не виплачувалась. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 статті 94 КЗпП України передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно із ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що відповідач не виконує свій обов`язок по виплаті заробітної плати [PERSON] , жодних доказів, які б спростовували обставини зазначені в позовній заяві стороною відповідача суду не надано, крім того представник відповідача позов визнав у повному обсязі, тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача, у зв`язку з чим позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 13700,00 грн (до утримання податків та зборів) підлягає задоволенню. Щодо стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки суд зазначає наступне. Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України «Про відпустку» (надалі - Закон) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону). Аналогічні за змістом положення містяться в частині 1 статті 83 КЗпП України. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4, 6 Закону щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина 1 статті 6 Закону). Механізм здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 7 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Тому, з огляду на вищезазначене, для розрахунку компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за всі роки, необхідно взяти останні 12 місяців, що передували звільненню [PERSON] , а саме: з вересня 2020 року по серпень 2021 року. Однак, як встановлено з матеріалів справи, у липні та серпні 2021 року [PERSON] не виплачувалась заробітна плата. У той же час, положеннями п. 4 Порядку передбачено, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Оскільки, в матеріалах справи відсутні відомості щодо посадового (місячного) окладу позивача, суд виходить з виплат, які здійснювалися щомісячно з січня 2021 року по червень 2021 року включно у сумі 6050,00 грн. Щодо кількості днів невідбутої щорічної основної відпустки за останні 7 років суд виходить з наступних розрахункових періодів, враховуючи, що [PERSON] був призначений на посаду 22.07.2011: 22.07.2014-21.07.2015 - 24 календарні дні; 22.07.2015-21.07.2016 - 24 календарні дні; 22.07.2016-21.07.2017 - 24 календарні дні; 22.07.2017-21.07.2018 - 24 календарні дні; 22.07.2018-21.07.2019 - 24 календарні дні; 22.07.2019-21.07.2020 - 24 календарні дні; 22.07.2020-21.07.2021 - 24 календарні дні. 68800,00 грн (сумарний заробіток за останні 12 місяців)/250 (кількість календарних днів розрахункового періоду)*172(кількість календарних днів невідбутої щорічної основної відпустки) = 47334,40 грн - сума компенсації за невідбуті щорічні основні відпустки. Позивачем [PERSON] у позовній заяві наведено розрахунок суми компенсації за невідбуті щорічні основні відпустки, яка становить 33600,00 грн. Розрахована судом сума компенсації є більшою за суму, наведену у позовній заяві [PERSON] . Однак суд не може виходити за межі позовних вимог, тому, з огляду на принцип диспозитивності судового процесу, суд доходить висновку, що позов в частині стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки в сумі 33600,00 грн підлягає задоволенню. Також, позивач просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористані додаткові відпустки як працівнику, який має дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи з 2010 року по 2021 рік, тобто за 10 років 20000,00 грн. [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 15). 26 березня 2007 року видано посвідчення серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , на дитину [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом з дитинства підгрупи А (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Водночас позивачем не було надано жодного доказу про те, працює чи ні його дружина [PERSON] , і якщо так, то чи не надавалася їй така відпустка, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що [PERSON] без матері виховує дитину, яка є особою з інвалідністю підгрупи А І групи, у відповідності до положень ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тому, з урахуванням вищезазначеного, у задоволенні вимоги позовної заяви про стягнення грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки працівнику, який має дитину або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи за недоведеністю. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищезазначеного та у зв`язку із тим, що позовні вимоги суд задовольняє частково на суму 47300,00 грн, тобто 70,28 % від суми позову, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати в розмірі 638,14 грн. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial