Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

25.08.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому, просила суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 210,5 кв.м., житловою площею 57,10 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач просить визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину означеного майна та вирішити питання щодо судових витрат. Позов обґрунтовано тим, що 03.07.2004 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. В період шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають з відповідачем в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в період шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано житловий будинок, загальною площею 210,5 кв.м., житловою площею 57,10 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно частково було придбано за спільні кошти подружжя, а частково за кредитні кошти, отримані відповідачем, на підставі Договору про іпотечний кредит № MRTG-000000014757, що був укладений 20.09.2008 року між УніКредит ТзОВ та [PERSON] , за умовами укладеного договору кошти призначені для придбання означеного вище нерухомого майна. Правонаступником УніКредитБанку спочатку було Публічне акціонерне товариство «Унікредит Банк», його правонаступником стало Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а правонаступником останнього стало Акціонерне товариство «Альфа-Банк». [PERSON] зазначає, що право власності на придбане нерухоме майно, згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване на ім`я відповідача, однак відповідно до норм ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України, вищезазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за час перебування у шлюбі між ними не укладався шлюбний договір. Норми Сімейного Кодексу України гарантують кожному з подружжя право на поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, тому використовуючи таке право, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. У своїх письмових поясненнях на позов представник третьої особи - Акціонерного товариства «Альфа-Банк» повністю заперечує проти задоволення позову та зазначає, що 30 вересня 2008 року між ТОВ «Уні Кредит Банк, правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит MRTG-000000014757, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 400.000 доларів США строком до 30 вересня 2028 року, зі сплатою процентів у розмірі 12,85% річних з цільовим призначенням - на придбання нерухомого майна. Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено Іпотечним договором № MRTG-000000014757/S від 30 вересня 2008 року. Укладаючи іпотечний договір, [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При укладанні кредитного договору позивачка [PERSON] надала заяву від 30.08.2008 року, якою погодилася на укладання договору кредиту, придбання та укладання договору іпотеки на будь-яких умовах та розсуд [PERSON] , і при цьому підтвердила, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладаються в інтересах сім`ї на умовах, які попередньо оговорені, відомі та погоджені, укладання цих договорів відповідає спільному волевиявленню, тому представник третьої особи вважає безпідставним посилання позивача на те, що нею не укладалися договори іпотеки. Крім того, представник третьої особи вважає не доведеним той факт, що житловий будинок був придбаний частково за спільні кошти подружжя, а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, не являється безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності. У цьому випадку третя особа посилається на правові позиції Верховного Суду України у справі № 6-1568цс від 07 грудня 2016 року. Крім того, представник третьої особи звертає увагу суду на ту обставину, що заборгованість за кредитним договором наразі не погашена, тому поданий позову є спробою уникнути від відповідальності за виконання умов кредитного договору (а.с. 196-197). Спростовуючи заперечення третьої особи [PERSON] у своїх письмових поясненнях зазначає, що протягом 2008 -2021 років подружжя [PERSON] разом з дітьми користувалися та утримували придбане в період їх шлюбу майно, проводили ремонти, сплачували комунальні послуги тощо. Позивач разом з дітьми зареєстровані у вказаному будинку, відповідач визнає поданий нею позов, тому, на думку позивача, у третьої особи відсутні підстави вважати, що спірне нерухоме майно є особистою власність виключно відповідача, з яким укладено іпотечний договір. У письмових пояснення позивач наполягає на тому, що не надавала ніякої письмової заяви на укладення іпотечного договору (а.с. 206-208). В судове засідання представник позивача не з`явилася, звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2020 року головуючим суддею визначено суддю Городецького Д.І. (а.с. 70). Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року відкрите спрощене позовне провадження по справі (а.с. 22). Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року затверджено мирову угоду між сторонами, закрито провадження по справі (а.с. 87-90). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року, - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 174-176). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2021 року головуючою суддею визначено Сороку О.В. (а.с. 179). Ухвалою суду від 15 січня 2021 року прийнято справу до провадження, однак розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 180). Ухвалою суду від 07 липня 2021 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті (т.2 а.с. 212-214). Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі в період з 03 липня 2004, про що свідчить копія свідоцтва про одруження (а.с. 14). В період шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с. 15) та [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Суду подано копію договору купівлі-продажу будинку від 13 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 14489, у відповідності до якого [PERSON] набув у власність житловий будинок, загальною площею 210,5 кв.м., житловою площею 57,10 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з: жилого будинку - літ.А; цокольного поверху - ц.п.; прибудови - літ.А1; тераси - літ.а; навісу - літ.а1; навісу - літ.а2; ганку; ганку; балкону; сараю - літ.Б; убиральні - літ.В; навісу - літ.Г; басейну - бас.; фонтану - фон.; зливної ями - з/я.; огорожі - № 1; воріт - № 2; огорожі - № 3; підпірних стінок - № 4; хвіртки - № 5; замощення - І; колодязя - к (а.с. 17-19). Крім того, у відповідності до договору купівлі-продажу будинку від 13 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 14498, [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-21), після чого на ім`я [PERSON] Піщанською сільською радою 08.01.2009 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 981187 (а.с. 22-23). 30 вересня 2008 року між УніКредит Банк ТзОВ та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № MRTG-000000014757, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 400000 доларів США строком до 30 вересня 2028 року, зі сплатою процентів у розмірі 12,85% річних з цільовим призначенням - на придбання житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки за цією з адресою з кадастровим номером 1223285500:03:002:0151 (а.с. 36-43). Судом встановлено, не спростовано сторонами, що правонаступником УніКредит Банк ТзОВ є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с. 44-54). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України "Про іпотеку" не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Із урахуванням наведеного, не дивлячись на відсутність в матеріалах справи належним чином засвідченого договору іпотеки нерухомого майна, суд приходить до висновку, що перебування спірного нерухомого майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ "Альфа-Банк", як іпотекодержателя, щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Вирішуючи питання щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеними вище договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що визначене позивачем нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними. У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо судового збору, в зв`язку з визнанням позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне повернути [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідача на її користь інші 50% сплаченого судового збору.

Outcome: approved