Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

У травні 2021 року до суду у порядку цивільного судочинства звернувся [PERSON] із позовною заявою до Семенівської районної державної адміністрації та Кременчуцької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначав, що з 15 травня 2007 року його було прийнято до Семенівської районної державної адміністрації на державну службу на посаду головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення взаємодії з правоохоронними органами, оборонної та мобілізаційної роботи апарату районної державної адміністрації. 26 травня 2015 року за власним бажанням він був переведений на посаду оператора комп`ютерного набору відділу юридичного забезпечення взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату райдержадміністрації. 15 серпня 2015 року його було призвано на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації на особливий період. 11 листопада 2015 року його було переведено на посаду оператора комп`ютерного набору відділу юридичного забезпечення взаємодії з правоохоронними органами, оборонної та мобілізаційної роботи апарату райдержадміністрації. 26 травня 2016 року його було переведено на посаду оператора комп`ютерного набору 1 категорії цього ж відділу. 30 січня 2020 року, за його згодою, його було переведено на посаду оператора комп`ютерного набору 1 категорії сектору з питань правової роботи, запобігання та виявлення корупції апарату держадміністрації. 31 травня 2016 року між ним та Міністерством оборони України в особі командувача Сухопутних військ Збройних Сил України було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 11 лютого 2020 року між ним та Міністерством оборони України в особі командувача військ оперативного командування «Північ» було укладено новий контракт строком на 3 роки. Вказував, що на даний час проходить військову службу у Новосанжарському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки Полтавської області. 05 січня 2021 року керівником апарату Семенівської райдержадміністрації йому було вручено повідомлення з попередженням про наступне його вивільнення з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через 2 місяці з дня ознайомлення. 28 січня 2021 року Кременчуцькою РДА у зв`язку із реорганізацією Семенівської РДА шляхом її приєднання до Кременчуцької РДА йому було запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста відділу агропромислового розвитку, економіки та екології Кременчуцької РДА в порядку добору, на що він листом від 29 січня 2021 року повідомив про свою згоду щодо участі в доборі на посаду. 11 лютого 2021 року він звернувся із заявою до Кременчуцької РДА, як правонаступника Семенівської РДА, з проханням забезпечити збереження його робочого місця, посади, середнього заробітку, як за військовослужбовцем, під час всього строку його служби. Листом від 09 березня 2021 року Кременчуцька РДА повідомила про скасування оголошених доборів для призначення на вакантні посади державної служби на період карантину. 05 березня 2021 року наказом № 37-к Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області його було звільнено із займаної посади із 05 березня 2021 року за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із реорганізацією Семенівської РДА. Своє звільнення позивач вважає незаконним з посиланням на те, що за ним, як за військовослужбовцем, зберігається робоче місце посада та середній заробіток на час всього строку його служби. Просив визнати незаконним та скасувати наказ Семенівської РДА Полтавської області про його звільнення за № 37-к від 04 березня 2021 року, поновити його на посаді оператора комп`ютерного набору 1 категорії сектору з питань правової роботи, запобігання та виявлення корупції апарату Семенівської РДА з 06 березня 2021 року, стягнути солідарно з відповідачів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 березня 2021 року по день ухвалення рішення по справі та судові витрати. Ухвалою судді від 31 травня 2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху для усунення недоліків (т. 1 а.с. 53-54). 25 червня 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява на виконання вимог ухвали (т. 1 а.с. 63-64). Ухвалою судді від 25 червня 2021 року було відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі сторін, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 80). 12 липня 2021 року до суду засобами електронного поштового зв`язку від відповідача - Кременчуцької РДА Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву з додатками (т. 1 а.с. 96-98, т. 1 а.с. 141-252 ). Вказували, що не погоджуються з позовними вимогами позивача та заперечують щодо їх задоволення. Звернули увагу, що на момент звільнення позивача між ним та Кременчуцькою РДА не виникли правовідносини. У частині звільнення позивача в період, коли він перебував на військовій службі за контрактом, вказали, що чинним законодавством не заборонено звільняти мобілізованих або прийнятих на військову службу за контрактом працівників у разі ліквідації (припинення діяльності) підприємства. Твердження позивача про те, що керівник апарату Семенівської РДА повинна була запропонувати іншу посаду в Семенівській РДА або перевести до Кременчуцької РДА є нелогічним та не відповідає законодавству. Відповідач вважає, що наказ про звільнення позивача був прийнятий відповідно до чинного законодавства, дотримані вимоги щодо строків, були наявні умови для звільнення, була відсутня реальна можливість перевести позивача до іншого органу. Просили відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 13 серпня 2021 року було задоволено клопотанням позивача та його представника, залучено належним відповідачем Кременчуцьку РДА як правонаступника Семенівської РДА, та третю особу [PERSON] (т. 1 а.с. 118). 06 вересня 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (т. 2 а.с. 10-12). У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , представник відповідача - Кременчуцької районної державної адміністрації і третя особа [PERSON] не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в позовній заяві, просили справу розглянути за їх відсутності, про що надали письмові заяви. Представник відповідача - Кременчуцької районної державної адміністрації - Коваль В.О. проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову та розглянути справу у відсутності представника відповідача. Третя особа [PERSON] просила справу розглядати без її участі, підтримала позовні вимоги позивача (т. 2 а.с. 1). Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 11 травня 2007 року за № 58-в позивача [PERSON] було призначено на посаду головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення, взаємодії з правоохоронними органами, оборонної та мобілізаційної роботи апарату районної адміністрації з 15 травня 2007 року як такого, що пройшов за конкурсом (т. 1 а.с. 175). Позивачем було прийнято присягу державного службовця. Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 24 вересня 2010 року за № 112-к, [PERSON] було призначено на посаду завідувача сектором взаємодії з правоохоронними органами, оборонної та мобілізаційної роботи апарату районної адміністрації з 24 вересня 2010 року (т. 1 а.с. 184). Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 18 квітня 2011 року за № 31-к [PERSON] було переведено на посаду головного спеціаліста по взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної адміністрації з 19 квітня 2011 року (т. 1 а.с. 186). Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 30 серпня 2013 року за № 82-к [PERSON] було переведено на посаду головного спеціаліста по взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи відділу юридичного забезпечення, взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної адміністрації з 02 вересня 2013 року (т. 1 а.с. 188). Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 26 травня 2015 року за № 48-к [PERSON] було призначено в порядку переведення на посаду оператора комп`ютерного набору відділу юридичного забезпечення, взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної адміністрації за його згодою, постійно з 26 травня 2015 року (т. 1 а.с. 190). З 15 серпня 2015 року [PERSON] , на підставі наказу військового комісару Хорольсько - Семенівського ОРВК від 15 серпня 2015 року за № 2, було призвано на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації на особливий період (т. 1 а.с. 193). Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 14 серпня 2015 року за № 72-к [PERSON] звільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу за мобілізацією на особливий період з 15 серпня 2015 року. Збережено за ним місце роботи, посаду та виплату середнього заробітку на строк до дня фактичної демобілізації (т. 1 а.с. 194). Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 11 листопада 2015 року за № 105-к [PERSON] було переведено на посаду оператора комп`ютерного набору відділу юридичного забезпечення, взаємодії з правоохоронними органами, оборонної та мобілізаційної роботи апарату районної адміністрації за його згодою, постійно з 11 листопада 2015 року (т. 1 а.с. 192). Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 26 травня 2015 року за № 75-к [PERSON] було переведено на посаду оператора комп`ютерного набору 1 категорії відділу юридичного забезпечення, взаємодії з правоохоронними органами, оборонної та мобілізаційної роботи апарату районної адміністрації за його згодою, постійно з 11 листопада 2015 року (т. 1 а.с. 196). 31 травня 2016 року між Міністерством оборони України, в особі Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України та [PERSON] було укладено Контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу (т. 1 а.с 198-201). Даний Контракт було укладено між цими сторонами до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (Витяг з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України Міністерства оборони України від 31 травня 2021 року за № 241 (т. 1 а.с. 197). Розпорядженням голови Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 17 серпня 2016 року за № 114-к у відповідності до ч. 4 ст. 119 КЗпП України за [PERSON] було збережено місце роботи, посаду та виплату середнього заробітку до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (т. 1 а.с. 202). 11 лютого 2020 року між Міністерством оборони України, в особі Командувача військ оперативного командування «Північ» та [PERSON] було укладено Контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу (т. 1 а.с. 210-213). Даний Контракт було укладено між сторонами на 3 (три) роки. Наказом керівника апарату Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області Дондоха Н. від 21 січня 2020 року за № 11-к, у відповідності до ч. 4 ст. 119 КЗпП України [PERSON] було переведено на посаду оператора комп`ютерного набору 1 категорії сектору з питань правової роботи, запобігання та виявлення корупції апарату Семенівської районної державної адміністрації за його згодою, постійно, з 30 січня 2020 року (т. 1 а.с. 207). Як було встановлено судом, Постановою КМУ від 16 грудня 2020 року за № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», Семенівська районна державна адміністрація реорганізується шляхом її приєднання до Кременчуцької районної державної адміністрації. 05 січня 2021 року керівником апарату Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області Дондоха Н. було видано наказ за № 2-к, яким передбачено попередити про наступне вивільнення працівників апарату районної державної адміністрації, повідомлення про наступне вивільнення працівників апарату райдержадміністрації вручити їм до 06 січня 2021 року (т. 1 а.с. 214). 05 січня 2021 року позивачу [PERSON] було вручено попередження про наступне його вивільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 215). Відповідно до Попередження про вивільнення [PERSON] , останнього повідомлено про те, що його посада скорочується і він підлягає звільненню через 2 місяці з моменту ознайомлення з попередженням. При цьому у вказаному попередженні позивачу не було повідомлено про наявність та/або відсутність вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю, які б могли б бути запропоновані. Повідомлено позивачу, що він може звернутися за допомогою із працевлаштування до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно. Розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації від 16 січня 2021 року за № 41, було створено комісію з реорганізації Семенівської РДА шляхом її приєднання до Кременчуцької РДА. Листом від 18 січня 2021 року за № 01-43/98 Семенівська РДА звернулася до Кременчуцької РДА щодо пільгових категорій працівників, які потребують соціального захисту (т. 1 а.с. 217-218), з проханням передбачити у штатному розписі посади для пільгових категорій громадян та перевести їх на відповідні посади. У даному списку було наявне і прізвище позивача. Як постає із матеріалів справи, Кременчуцька РДА запропонувала позивачу надати письмову згоду щодо участі у доборі на запропоновану посаду - головного спеціаліста відділу агропромислового розвитку, економіки та екології Кременчуцької РДА (т. 1 а.с. 219). Відповідну згоду позивачем було надано (т. 1 а.с. 220). Листом від 09 березня 2021 року Кременчуцька РДА повідомила позивача про те, що оголошені добори для призначення на вакантні посади державної служби на період карантину скасовано. Наказом керівника апарату Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області № 37-к від 04 березня 2021 року позивача [PERSON] було звільнено з посади оператора комп`ютерного набору 1 категорії сектору з питань правової роботи, запобігання та виявлення корупції апарату Семенівської районної державної адміністрації у зв`язку із реорганізацією Семенівської районної державної адміністрації згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 221). При цьому, суд звертає увагу, що на час звільнення позивача, останній не був державним службовцем та обіймав посаду, що не пов`язана із державною службою, а також не був членом відповідної профспілкової організації, що учасники справи не заперечували. Не погодившись із даним наказом, позивачем було оскаржено його до суду. Вирішуючи питання про правомірність дій відповідача як правонаступника роботодавця при звільненні позивача [PERSON] ,як працівника, суд виходить із наступного. Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Частиною 1 статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до ч. 2 ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми законодавчого акту вбачається, що для вирішення питання про наявність прав та гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період, котрий мав дію і станом на час звільнення позивача з роботи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Станом на час розгляду справи в Україні запроваджено з 24 лютого 2022 року та продовжує діє воєнний стан відповідно до Указів Президента України за №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та за № 133/2022 від 14 березня 2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджених відповідно Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року та «Про затвердження Указу Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, яка діяла і станом на час звільнення позивача з роботи, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу під час особливого періоду, який діяв на час звільнення позивача з роботи, а також під час дії воєнного стану на час розгляду справи у суді Президент України та Верховна Рада України в межах їх повноважень не приймали. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2019 року (справа № 426/11214/17), від 10 лютого 2020 року (справа № 266/5063/17-ц) Верховний Суд зазначив, що особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, проте дотепер рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а отже станом на день звільнення позивача з роботи мав дію особливий період. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Судом встановлено, що позивач 31 травня 2016 року уклав Контракт із Міністерством оборони України в особі Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу (т. 1 а.с 198-201). Даний Контракт було укладено між сторонами до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 11 лютого 2020 року позивач повторно уклав Контракт із Міністерством оборони України, в особі Командувача військ оперативного командування «Північ» про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу (т. 1 а.с. 210-213). Даний Контракт було укладено між сторонами строком на - 3 (три) роки. Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що у Семенівської РДА були відсутні підстави для звільнення [PERSON] за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки останній уклав Контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, в якій особливий період скасовано не було, та який, як військовослужбовець, користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. Щодо загальних вимог розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У постанові Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 645/4665/17 наголошено на тому, що скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Таким чином, підприємство, з урахуванням волі власника, виходячи з належного підприємству майна, вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, платний розклад і чисельність працівників. При цьому, як зазначено в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 390/2060/16-ц при розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Лише власник або уповноважений ним орган має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис, визначати чисельність і штат працівників певної спеціальності та кваліфікації, зменшувати чи збільшувати чисельність посад, здійснювати звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Як постає із наказу про звільнення [PERSON] від 04 березня 2021 року, його було звільнено із займаної посади 05 березня 2021 року за скороченням чисельності працівників у зв`язку із реорганізацією Семенівської РДА. Отже, суд констатує, що в даному випадку відбулося лише зменшення кількості працівників Семенівської РДА, без зміни штатного розпису або зменшення штатних одиниць за посадами. Аналізуючи наявний у справі витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що Семенівську районну державну адміністрацію Полтавської області було реорганізовано. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 17 червня 2021 року (вже після звільнення позивача) було внесено запис про припинення юридичної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Частиною 2 ст. 107 ЦК України визначено, що в разі реорганізації юридичної особи шляхом приєднання складається передавальний акт. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення Єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 5 ст. 104 ЦК України). Частиною 3 ст. 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Виходячи зі змісту положень ст. 36, 40 КЗпП України, ст. 104, 106-107 ЦК України реорганізація є формою припинення юридичної особи за якої передача всього її майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам-правонаступникам проводиться у результаті їх злиття, приєднання, поділу чи перетворення. У розумінні зазначених норм закону приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру. При цьому дія трудових договорів працівників таких юридичних осіб, з моменту прийняття рішення про приєднання, продовжується в рамках структури юридичної особи, до складу якої включено юридичну особу в якій вони працювали. Як було встановлено судом, 17 березня 2021 року розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації за № 194 було затверджено Передавальний Акт, відповідно до якого, майно, права та обов`язки юридичної особи Семенівської РДА перейшли до правонаступника Кременчуцької РДА (т. 1 а.с. 234-252). Суд звертає увагу, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у тому числі у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав відступити від цих висновків. Аналізуючи наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. Із Попередження про скорочення посади та наступне звільнення (т. 1 а.с. 215) постає, що Семенівська РДА лише проінформувала [PERSON] про наступне звільнення та роз`яснила його право на звернення до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно. Суд звертає увагу та констатує, що відповідачем Кременчуцькою райдержадміністрацією, як правонаступником Семенівської райдержадміністрації, не було надано жодні належні і допустимі докази на підтвердження факту запропонування позивачу [PERSON] наявної у Семенівській РДА та/або у Кременчуцькій РДА роботи на час його звільнення та відповідно відмови позивача у запропонованій йому підходящій роботі. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями п. 2 «а» ч. 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII передбачено, що тягар доведення правомірності законної підстави для звільнення працівника з роботи покладається на роботодавця. Отже, суд наголошує, що саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази на підтвердження законності звільнення працівника, дотримання процедури звільнення встановленого національним законодавством. Суд приймає до уваги та погоджується із доводами позивача та його представника щодо порушення відповідачем прав позивача по факту не запропонування йому всіх вакансій (підходящої роботи), які існували у Семенівській та/або у Кременчуцькій РДА на час звільнення позивача, незалежно від структурного підрозділу у якому працівник працював, незалежно від місця роботи. Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2020 у справі № 461/3024/18 зазначив, що законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада, якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює, жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи те, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, всупереч частини другої та третьої ст. 119 КЗпП України, є передбачені законом підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі з 05 березня 2021 року. При цьому відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження законності звільнення [PERSON] , що у цій категорії справ із урахуванням вимог ЦПК України та КЗпП України повинен доводити роботодавець. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Так, згідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Вирішуючи питання про застосування строків, зазначених у статті 233 КЗпП України, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду для позивача розпочався 05 березня 2021 року, тобто з дня коли позивач дізнався про його звільнення, про що зробив підпис у наказі від 04 березня 2021 року про ознайомлення з ним та мав закінчитися 05 квітня 2021 року. До Автозаводського районного суду м. Кременчука позивач звернувся 28 травня 2021 року. Одночасно позивач просив поновити йому строк звернення до суду за вирішенням трудового спору для захисту його трудових прав (т. 1 а.с. 42-43), із посиланням на те, що такий строк було перервано шляхом його звернення за захистом порушених прав спочатку до Полтавського окружного адміністративного суду із аналогічною позовною заявою. Перевіряючи доводи позивача та його представника щодо поновлення строків звернення для захисту порушених трудових прав, котрі вважали їх помилково процесуальними строками, що не впливає на зміст ухвалення судом відповідного рішення, оскільки такі строки, які передбачені у ст. 233 КЗпП України не є процесуальними строками, а є інститутами матеріального права, судом встановлено наступне. З ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року про відкриття провадження у справі (т. 1 а.с. 44), вбачається, що 05 квітня 2021 року до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до Семенівської РДА, третя особа Кременчуцька РДА, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, ухвалою цього ж суду від 20 травня 2021 року (т. 1 а.с. 45) провадження у справі було закрито та роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач на час звільнення не перебував на посаді державного службовця. Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як зазначено у постанові ВП ВС від 24 квітня 2019 року по справі N 523/10225/15-ц, відповідно до частини 2 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Аналізуючи позовні вимоги позивача, суд дійшов висновку, що вони є ідентичними (тотожними) тим вимогам, з якими позивач первісно звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства. Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року, яке застосовується судами як джерело права, наголошується, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Дослідивши та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач не має іншого шляху реалізувати захист свого порушеного права на працю, він вчинив дії, щодо захисту порушеного права, шляхом первісного звернення до суду із аналогічними позовними вимогами, однак, під час розгляду справи дізнався про непідсудність даної справи Полтавському окружному адміністративному суду. Після отримання тексту ухвали суду впродовж місяця звернувся до суду із відповідним позовом вже у порядку цивільного судочинства. З огляду на зазначене, суд вбачає наявність поважних та об`єктивних причин для поновлення [PERSON] пропущеного строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Згідно абз. 1-3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати: Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно п. 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У відповідності до відомостей про суми нарахованої, утриманої та виплаченої заробітної плати [PERSON] , наданої відповідачем (т. 1 а.с. 233), вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням складає: - 13 452,19 грн. у січні 2021 року за відпрацьовані 19 робочих дні та 14 160,20 грн. у лютому 2021 року - за 20 робочих днів, а всього на суму 27 612,39 грн. за 39 робочих днів. Середньоденна заробітна плата [PERSON] за період січень-лютий 202 року складає 708,01 грн. (( 13 452,19 грн.+14 160,20 грн.):(19+20)). У постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, суд роз`яснив, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Додатково, аналізуючи зміст норм трудового законодавства доцільно зазначити, що вимушений прогул в даній справі це неможливість працювати (виконувати посадові обов`язки) саме за посадою з якої позивач був звільнений незаконно. Так позивача звільнено з роботи 05 березня 2021 року і це був останній робочий день для позивача, який було оплачено, що учасниками справи не було спростовано. Трудові права позивача поновлюються рішенням суду від 17 березня 2022 року, тому саме цей період з 06 березня 2021 року і до дня ухвалення судового рішення і слід визнати вимушеним прогулом. Вимушений прогул у даному випадку становить 258 робочих днів, тобто без врахування за вказаний проміжок часу вихідних та святкових днів. При цьому такий висновок суду відповідає вимогам ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки заява про поновлення на роботі хоча і розглядається більше одного року, однак не з вини позивача, враховуючи факт невизнання відповідачем позову, несвоєчасним наданням відповідачем витребуваних судом документів. Таким чином підлягає стягненню з Кременчуцької РДА, як правонаступника Семенівської РДА з якою позивач перебував у трудових відносинах, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 березня 2021 року по 17 березня 2022 року в сумі 182666,58 грн. (708,01 грн. х 258 робочих дні), котрий підлягає оподаткуванню на загальних підставах. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця і не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Не поширюється пільга на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Під час подання позову до суду позивачем [PERSON] не було сплачено судовий збір взагалі, зокрема за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За вимоги про оскарження наказу про звільнення та поновлення на роботі позивача від сплати судового збору звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подається саме фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Прожитковий мінімум у 2021 році для працездатних осіб становив - 2270 грн. (станом на 01.01.2021 року). З урахуванням того, що суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу і до ухвалення судом рішення на суму 182666,58 грн., то з відповідача Кременчуцької РДА Полтавської області на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1826,67 грн. (1% від 182666,58 грн.) за ставкою на день подання позову, враховуючи, що позов подано фізичною особою, а тому застосовуються ставки судового збору на день подання позову саме фізичною особою. Також з Кременчуцької РДА Полтавської області необхідно стягнути на користь держави судовий збір за вимогою немайнового характеру - про оскарження наказу про звільнення та поновлення на роботі - 908 грн., а всього з цього відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір на суму 2734,67 грн.(1826,67грн.+908 грн.). Представник позивача у заяві, яка надійшла до суду електронною поштою 17 березня 2022 року, зазначила, що упродовж 5-ти днів після ухвалення рішення позивач має наміри подати заяву щодо відшкодування інших судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу. Учасники справи не заявляли вимоги щодо відшкодування інших судових витрат. Таким чином позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно із п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Так в п. 26 постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суди повинні в усіх випадках зазначати в рішенні про негайне його виконання в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття. Допуск рішення до негайного виконання, тобто до виконання з моменту проголошення рішення, а не з моменту набрання цим рішенням законної сили, у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати в частині стягнення за один місяць є обов`язком суду, а не дискреційним правом. З врахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середньомісячної заробітної плати підлягають задоволенню. Згідно ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та здійснення виплати середньомісячної заробітної плати в розмірі 13 806,20 грн. ((13 452,19 грн.+14 160,20 грн): 2), тобто в межах платежу за один місяць, котра підлягає оподаткуванню на загальних підставах.

Outcome: approved