Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаними позовами, в яких просять суд стягнути з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка»: 1) на користь [PERSON] розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2018 року по 15.06.2021 року в сумі 94 857,13 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 5 836,41 грн. без відрахування податків та обов`язкових платежів; судовий збір в розмірі 1006,95 грн.; 2) на користь [PERSON] розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2018 року по 15.06.2021 року в сумі 94 857,13 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 4 725,49 грн. без відрахування податків та обов`язкових платежів; судовий збір в розмірі 995,84 грн.; 3) на користь [PERSON] розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2018 року по 15.06.2021 року в сумі 94 857,13 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 8 485,90 грн. без відрахування податків та обов`язкових платежів; судовий збір в розмірі 1 033,44 грн. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що позивачі по 31.03.2017 року працювали у ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка» та були звільнені на підставі статті 38 КЗпП України. У день звільнення їм не була виплачена нарахована заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.12.2018 року у справі № 357/1703/18-ц задоволено позовні вимоги заявників про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу. Постановою Київського апеляційного суду від 19.08.2019 року вказане рішення скасовано та прийнято нове про часткове задоволення позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 року змінено постанову апеляційної інстанції від 19.08.2019 року, однак на дату звернення з даними позовами відповідач судове рішення не виконав. Позивачі вважають, що з відповідача підлягає стягненню на їхню користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2018 року по 15.06.2021 року та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. 30.06.2021 року ухвалами судді відкрито провадження у справах та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 27.08.2021 року ухвалою суду об`єднано цивільні справи № 357/6783/21 з цивільними справами № 357/6799/21 та 357/6817/21 в одне провадження, здійснено перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 25.10.2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Фатєєва А.О., надійшов відзив на позов. Вказаний відзив обґрунтований тим, що у справі № 357/1703/18-ц судами не надано оцінки первинним бухгалтерським документам відповідача, якими підтверджено виплати середнього заробітку та його отримання позивачами. Крім того, в рамках кримінального провадження № 12020115030000791 від 06.08.2021 року здійснено судово-економічну експертизу, відповідно до якої позивачам частково виплачена заборгованість по заробітній платі, тож борг є значно меншим, ніж у рішенні суду. Крім того, вказано про відсутність реальної можливості у відповідача виконати рішення суду, оскільки 05.04.2019 року на єдиний рахунок ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка» накладено арешт. На вказаному рахунку перебували кошти в розмірі понад 273 тис. грн., які не були списані на погашення боргу. 20.09.2019 року позивачі самостійно відкликали виконавчі документи з органу ДВС. У лютому 2021 року відповідач звернувся до органу ДВС з листом про намір добровільної оплати боргу, однак арешт з рахунку не знято та жодної відповіді не надано. З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказано про необхідність зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку з огляду на механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Вказано також про навмисні дії позивачів щодо стягнення з відповідача коштів у як можна більшому розмірі. Заявлено про витрати на професійну правничу допомогу. З посланням на вказані обставини просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 30.11.2021 року на адресу суду від представника позивачів - адвоката Телющенка П.П., надійшла відповідь на відзив. Вказана відповідь обґрунтована тим, що факт заборгованості підтверджується рішеннями судів у справі № 357/1703/18-ц, а доказів їх виконання відповідачем не надано. Позивачами дійсно було подано до органу ДВС заяви про припинення виконавчого провадження та повернення виконавчих документів стягувачам, однак такі дії були викликані скасуванням судового рішення, на підставі якого вказані виконавчі документи були видані, при цьому прийнято інше рішення суду про стягнення коштів. Вказано про відсутність дій зі сторони відповідача, направлених на зняття арешту з рахунка боржника, таких як оскарження дій органу ДВС, що спростовує посилання відповідача на те, що позивачі прагнуть отримати якомога більше коштів від відповідача. Крім того, вказано про можливість добровільного часткового виконання відповідачем рішення суду, оскільки останній отримав у касу підприємства грошові кошти в розмірі 26 400 грн., а отже він ухилявся від виконання рішення суду. 02.12.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.12.2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Фатєєва А.О., надійшли письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначено, що позовні вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати не підлягають задоволенню, оскільки дана вимога не є спором про оплату праці, внаслідок чого в даному випадку підлягають застосуванню положення статті 233 КЗпП України, що встановлює тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Таким чином, оскільки позивачі були обізнані про порушення своїх прав стосовно не проведення з ними розрахунку при звільненні з роботи, а також обізнані щодо тривалого невиконання рішення суду у справі № 357/1703/18-ц, а звернулись до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 23.06.2021 року, то пропустили строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Вказано також про невірний розрахунок розміру компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у зв`язку з помилковим визначенням сумарного індексу інфляції у розмірі 1,18523475 і періоду розрахунку, що становить 32 місяці. 11.02.2022 року на адресу суду від представника позивачів - адвоката Телющенка П.П., надійшли додаткові пояснення, в обґрунтування яких зазначено, що висновок відповідача про пропуск позивачами строку звернення до суду є помилковим, оскільки Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року по справі № 4-рп/2012 вказав, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки відсутній факт розрахунку відповідача з позивачами, то вказаний процесуальний строк навіть не розпочався. Крім того, зазначено, що ухвалою Верховного Суду від 27.09.2019 року було зупинено виконання рішень суду до моменту розгляду касаційної скарги, а остаточне рішення у справі ухвалено 03.02.2021 року. Звернено увагу суду на Закон України № 540-ІХ від 30.03.2020 року, відповідно до якого строки, визначені статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк дії карантину, а тому не є пропущеними, також вказано про порушення відповідачем принципу добросовісності, адже він знає про наявність обов`язку з виплати позивачам коштів, однак не виконує його. 15.02.2022 року в судовому засіданні представник позивачів виступив з вступним словом, надав пояснення на стадії дослідження письмових доказів, в яких позовні вимоги підтримав повністю. 12.03.2022 року представник позивачів подав заяву про розгляд справи без участі позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. 12.03.2022 року представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника, просив відмовити у задоволенні позовів. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] в період з 28.09.2001 року по 31.03.2017 року працювала в ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на посаді чоловічого перукаря та звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, відповідно до наказу № 20 від 31.03.2017 року. [PERSON] в період з 03.01.2006 року по 31.03.2017 року працювала в ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на посаді манікюрниці та звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, відповідно до наказу № 14 від 31.03.2017 року. [PERSON] в період з 01.09.1992 року по 31.03.2017 року працювала в ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на посаді чоловічого перукаря та звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, відповідно до наказу № 18 від 31.03.2017 року. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.12.2018 року у справі № 357/1703/18-ц задоволено позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до відповідача та вирішено стягнути з ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка», зокрема: 1) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4 168,38 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 49 028,44 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 67 142,93 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 7 672,31 грн.; 2) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 5 039,55 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 35 144,28 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 67 142,93 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 5 774,65 грн.; 3) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3 757,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 78 532,28 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 67 142,93 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 11 717,74 грн. 19.08.2019 року постановою Київського апеляційного суду скасовано заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.12.2018 року у справі № 357/1703/18-ц та прийнято нове, яким вирішено стягнути з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка», зокрема: 1) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3 684 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 27 824,16 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 64 457,14 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 6 922,34 грн. без врахування податків та інших обов`язкових платежів; 2) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4 710 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 20 800,80 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 64 457,14 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 5 604,55 грн. без врахування податків та інших обов`язкових платежів; 3) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3 738 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 42 073,60 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 64 457,14 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 10 064,81 грн. без врахування податків та інших обов`язкових платежів. 27.09.2019 року ухвалою Верховного Суду у справі № 357/1703/18-ц відмовлено у зупиненні виконання постанови Київського апеляційного суду від 19.08.2019 року в частині стягнення заробітної плати за один місяць, у іншій частині виконання постанови Київського апеляційного суду від 19.08.2019 року зупинено до закінчення касаційного провадження. 03.02.2021 року постановою Верховного Суду у справі № 357/1703/18-ц змінено постанову Київського апеляційного суду від 19.08.2019 року, викладено її в редакції цієї постанови та вирішено стягнути з ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка», зокрема: 1) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3 684 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 27 824,16 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 64 457,14 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 4 946,24 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; 2) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4 710 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 20 800,80 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 64 457,14 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 4 005,20 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; 3) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 3 738 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 42 073,60 грн., середній заробіток за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року в розмірі 64 457,14 грн. та компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 7 192,42 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Відповідно до копії довідки АТ КБ «ПриватБанк» № 25336346/15068143 від 25.10.2019 року, на рахунок клієнта «Золушка» № 26006053109646 Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління 07.05.2019 року накладено арешт на суму 1 205 769,24 грн. Згідно з копіями листів від 20.09.2019 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Білоцерківського міського відділу ДВС з проханням повернути виконавчі листи Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 1703/18 від 15.03.2019 року про стягнення з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на їх користь заборгованості. Відповідно до копії довідки АТ КБ «ПриватБанк» № 30010019/2066131 від 01.04.2021 року, ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» станом на 01.04.2021 року має в АТ КБ «ПриватБанк» поточний рахунок № [NUMBER] , на який накладено арешт згідно з постановою про арешт коштів боржника від 13.01.2020 року, ВП № 60347761, залишок коштів на рахунку становить 273 964,78 грн. 03.02.2021 року представник відповідача звернувся до Білоцерківського міського відділу ДВС з заявою № 45/21 про зняття арешту з рахунку підприємства № 26006053109646 в рамках виконавчого провадження № 58801779, в якому зазначив про використання арештованого рахунку для здійснення цільових виплат по заробітній платі найманим працівникам, а отже він є рахунком зі спеціальним режимом, що призводить до порушення конституційних прав громадян (найманих осіб) на своєчасну виплату заробітної плати. Згідно з копією листа Білоцерківського міського відділу ДВС № 11689 від 15.02.2021 року, на примусовому виконанні у вказаному органі перебувають виконавчі провадження № 60346800, 60347612, 60346287, 60346548, 60347243, 60347434, 60347461 про стягнення виконавчого збору з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на суму 103 662,36 грн. 13.01.2020 року винесено постанову про арешт коштів боржника. 04.02.2020 року винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі ухвали Верховного Суду № 357/1703/18-ц від 27.09.2019 року. Вказано про відсутність підстав для зняття арешту. 22.02.2021 року представник відповідача звернувся до Білоцерківського міського відділу ДВС з листом № 68/21 від 22.02.2021 року про намір добровільної оплати боргу та проханням списати кошти з банківського рахунку боржника на виконання постанови Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 357/1703/18-ц. 05.03.2021 року відповідач направив позивачам листи щодо добровільної самостійної сплати боргу та вирішення зручного способу розрахунку. В матеріалах справи також міститься копія висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 430/1093-1102/21-23 від 06.08.2021 року за результатами проведення судової економічної експертизи у кримінальному провадженні № 12020115030000791, відповідно до висновку якого станом на 31.12.2017 року документально підтверджується заборгованість по заробітній платі ТОВ «Салон-перукарня «Золушка»: перед [PERSON] - 4 730,46 грн., перед [PERSON] - 4 228,02 грн., перед [PERSON] - 1 416 грн. Представником позивачів також надано копії фіскальних чеків про оплату оренди робочих місць ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» в касу: № 52411324 від 29.09.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 400 грн.; № 27624307 від 31.08.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 000 грн.; № 21235166 (дата відсутня) про оплату ФОП [PERSON] 2 000 грн.; № 14971359 від 25.06.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 000 грн.; № 52411502 від 29.09.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 000 грн.; № 14818795 від 24.06.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 000 грн.; № 27074458 від 28.08.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 000 грн.; № 21235667 (дата відсутня) про оплату ФОП [PERSON] 2 000 грн.; № 27074355 від 28.08.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 400 грн.; № 53550664 від 30.09.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 400 грн.; № 14971224 від 25.06.2021 року про оплату ФОП [PERSON] 2 400 грн.; № [NUMBER] (дата відсутня) про оплату ФОП [PERSON] 2 400 грн. Відповідно до копії довідки ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» № 8 від 30.11.2021 року, відповідач станом на 30.11.2021 року має заборгованість перед директором [PERSON] в сумі 402 114,35 грн., в т.ч.: 120 684,90 грн. - борг по заробітній платі; 281 429,45 грн. - борг по авансовим звітам. Заборгованість виникла у зв`язку з арештом єдиного рахунку підприємства в рамках виконавчого провадження № 58802184. [PERSON] за рахунок виручки та власними коштами сплачувала витрати підприємства. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що у сторін існував спір про розміри належних звільненим працівникам (позивачам) сум, який постановою Київського апеляційного суду від 19.08.2019 року, частково зміненою постановою Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 357/1703/18-ц (набрало статусу остаточного 03.02.2021 року), вирішено на користь працівників частково. У зазначеній справі розглядалось питання про стягнення з відповідача на користь позивачів невиплаченої заробітної плати за січень-березень 2017 року, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки з 01.04.2017 року по 10.12.2018 року та компенсації втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати. Вказане рішення суду набрало законної сили 03.02.2021 року, є чинним, і його висновки, в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи. З огляду на зазначене у суду відсутні підстави для переоцінки доказів та врахування висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 430/1093-1102/21-23 від 06.08.2021 року, оскільки відповідач не був позбавлений права в рамках розгляду справи № 357/1703/18-ц заявляти клопотання про проведення експертизи та доводити обставини справи щодо розміру належних відповідачам виплат. Судом також встановлено, що станом на дату розгляду даної справи заборгованість позивачам за вищевказаним судовим рішенням відповідачем не сплачено. Позивачі звертаючись до суду з даним позовом зазначають інший період затримки розрахунку при звільненні - з 10.12.2018 року по 15.06.2021 року, та просять стягнути середній заробіток за даний період затримки. Відповідач вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати, не є спором про оплату праці, а тому в даному випадку підлягають застосуванню положення статті 233 КЗпП України. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У рішенні від 15.10.2013 року N 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про виплату заробітної плати за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої заробітної плати обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18), у постанові ВС від 21.04.2021 року у справі № 461/1303/19. Слід зазначити, що позовні вимоги у справі № 357/1703/18-ц судом задоволені в частині стягнення сум невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку та компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Таким чином, позивачами порушено строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову, при цьому вимоги позивачів про стягнення сум невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку вже вирішенні в межах іншої справи, де рішення набуло статусу остаточного, отже у даних правовідносинах по справі, що розглядається, йде мова вже про невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів, внаслідок чого позивачами також заявлені вимоги про стягнення індексу інфляції за порушення строків виплати. В судовому засіданні представник позивачів також вказав про відсутність вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних, оскільки вказані суми були б незначними. Суд також враховує, що ухвалою Верховного Суду від 27.09.2019 року у справі № 357/1703/18-ц відмовлено у зупиненні виконання постанови Київського апеляційного суду від 19.08.2019 року в частині стягнення заробітної плати за один місяць, при цьому суд також зауважує, що на арештованому 07.05.2019 року банківському рахунку боржника залишок коштів становив 273 964,78 грн., що давало можливість органу ДВС в період до відкликання стягувачами виконавчих листів (20.09.2019 року) здійснити списання коштів та частково розрахуватись з позивачами. Вказане свідчить про наявність бездіяльності вказаного органу, що в свою чергу впливає на оцінку суду вини відповідача. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку за необхідне відмовити у задоволенні позовів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо позовних вимог про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. За приписами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2001 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані виплатити компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Визначаючи розмір компенсації позивачам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати суд зауважує про помилкове врахування позивачами індексу інфляції за період листопад 2018 року, оскільки вказаний період врахований при визначенні компенсації у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 357/1703/18-ц. Крім того, до вказаного періоду не включено червень 2021 року, оскільки на момент подачі позову вказаний місяць не закінчився, при цьому сам розрахунок позивачами здійснено по травень 2021 року включно (додатки № 3 до позовів). Таким чином, сумарний індекс інфляції за період з грудня 2018 року по травень 2021 року включно становить: 116,887056% (100,80% х 101% х 100,50% х 100,90% х 101% х 100,70% х 99,50% х 99,40% х 99,70% х 100,70% х 100,70% х 100,10% 99,80% 100,20% х 99,70% х 100,80% х 100,80% х 100,30% х 100,20% х 99,40% х 99,80% х 100,50% х 101% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101% х 101,70% х 100,70% х 101,30%). Виходячи з зазначеного, компенсація втрати частини доходів [PERSON] за період з грудня 2018 року по травень 2021 року включно становить: 31 508,16 x 1.16887056 - 31 508,16 = 5 320,80 грн. Компенсація втрати частини доходів [PERSON] за період з грудня 2018 року по травень 2021 року включно становить: 25 510,80 x 1.16887056 - 25510,80 = 4 308,02 грн. Компенсація втрати частини доходів [PERSON] за період з грудня 2018 року по травень 2021 року включно становить: 45811,60 x 1.16887056 - 45811,60 = 7 736,23 грн. Згідно з абз. 2 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, в тому числі середній заробіток за період затримки розрахунку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із указаних сум присуджених за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з них при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачені працівнику на підставі судового рішення суми зменшуються на суми податків і зборів. Отже, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивачів компенсація втрати частини доходу у вказаних розмірах, без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] до відповідача заявлено позовні вимоги на загальну суму 100 693,54 грн., задоволено судом до стягнення суму 5 320,80 грн., тобто 5,28% від заявленої суми. Отже, сума витрат на сплату судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача-1 становить 53,17 грн. (1006,95 х 5,28%). [PERSON] до відповідача заявлено позовні вимоги на загальну суму 103 343,03 грн., задоволено судом до стягнення суму 4 308,02 грн., тобто 4,17% від заявленої суми. Отже, сума витрат на сплату судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача-3 становить 41,53 грн. (995,84 х 4,17%). [PERSON] до відповідача заявлено позовні вимоги на загальну суму 99 582,62 грн., задоволено судом до стягнення суму 7 736,23 грн., тобто 7,77% від заявленої суми. Отже, сума витрат на сплату судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача-2 становить 80,30 грн. (1033,44 х 7,77%).

Outcome: partial