Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по розрахунковим виплатам та середній заробіток за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06.09.2010 року позивача було прийнято на роботу прохідником на шахту ім. Ф.Е.Дзержинського, Державного підприємства «Дзержинськвугілля» згідно наказу №134 від 06 09.2010 року. У 2016 році ДП «Дзержинсквугілля» було перейменовано у ДП «Торецьквугілля», а шахта ім. Ф Е.Дзержинського у ВП «Шахта Центральна» ДП Торецьквугілля. Згідно наказу відповідача від 05.10.2021 року позивача було звільнено «за власним бажанням за ст.38 КЗпП України», у зв`язку з виходом на пенсію. Повного розрахунку при звільненні з ним проведено не було, а відтак у нього з`явилось право для звернення до суду із даним позовом про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.10.2021 по час повного розрахунку. Станом на день подання уточненої позовної заяви заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 75413 грн. Середньоденний заробіток позивача складає 1027 грн. 04 коп. Позивача звільнено 05.10.2021 року, з 05.10.2021 року на день подачі уточненої позовної заяви - затримка розрахунку складає 36 робочих днів, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку станом на 24.11.2021 - 36973 грн.44 коп. Провадження у справі відкрито 04.01.2022. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, однак про день, час та місце розгляд у справи був повідомлений належним чином. Крім того, 17.02.2022 ним було надано відзив на позовну заяву. 17.02.2022 представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку ДП «Торецьквугілля» не визнає в повному обсязі, вважає їх недоведеними, невмотивованими, безпідставними. В обґрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Торецьквугілля» та 05.10.2021 був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком (наказ № 190 від 07.10.2021р.). При звільненні [PERSON] було нараховано: -тримісячна допомога як пенсіонеру - 82297,04 грн. (з нарахуваннями), - компенсація за невикористану відпустку - 5823,37 грн. (з нарахуваннями), - доплата до середнього заробітку по листам з тимчасової непрацездатності за перші 5 днів за рахунок коштів підприємства у суму 3017,80 грн. по лікарняному за вересень 2021 року. Усього [PERSON] нараховано 91132,21 грн при звільненні. [PERSON] перші п`ять днів лікарняних у сумі 2429,33 було сплачено 22.11.2021 року. 08.12.2021 року сплачено трьохмісячну допомогу як пенсіонеру у сумі 66200,00 грн. (за винятком обов`язкових утримань) та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4355,28 грн. (за винятком обов`язкових утримань) Доплата по лікарняному листу за вересень за рахунок коштів ВСС ВПТ буде після оплати всіх страхових внесків до Пенсійного фонду у сумі 3017,80 грн., а за мінусом обов`язкових утримань до сплати у сумі 2429,33 грн. Середньоденний заробіток позивача складає 1027 грн. 04 коп. Таким чином, розрахунок з [PERSON] по розрахунковим виплатам під час звільнення остаточно проведений 08.12.2021. А сума, яка належить ще до сплати позивачу - це 2429,33 грн. (перерахунок по якій ще не можливий у відповідності з діючим законодавством) - це лікарняні за рахунок коштів ФСС починаючи з шостого дня тимчасової непрацездатності. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 28.02.2022 на адресу Дзержинського міського суду Донецької області від позивача надійшли пояснення на відзив, у яких ним було зазначено про те, що відповідач визнає наступні обставини: 1. 06.09.2010 року позивач був прийнятий на роботу прохідником на шахту ім. Ф.Е.Дзержинського Державного підприємства «Дзержинсквугілля» згідно наказу №134від 06.09.2010 року. 2. 05.10.2021 року позивача було звільнено «за власним бажання ст.38 КЗпП України», у зв`язку з виходом на пенсію. Наказ №190 вд.07.10.2021 року. 3. При звільненні позивачеві, [PERSON] , було нараховано: тримісячна допомога як пенсіонеру - 82297,04 грн. (з нарахуваннями), 4. компенсація за невикористану відпустку - 5823,37 грн. (з нарахуваннями) доплата до середнього заробітку по листам з тимчасової непрацездатності за перші 5 днів за рахунок коштів підприємства у суму 3017,80 грн. по лікарняному за вересень 2021 року. Позивач зазначає, що всього йому нараховано 91132,21 грн. 5. Виплата жодних сум, що належали позивачеві від ДП «Торецьквугілля» в день звільнення не провадилися. 6. Перша частина суми що належала позивачеві від Державного підприємства «Торецьквугілля» на день звільнення, була перерахована на картку 22.11.2021 року 2429 грн.33 коп. 7. Друга частина суми що належала позивачеві від Державного підприємства «Торецьквугілля» на день звільнення, була перерахована на картку 08.12.2021 року 4355 грн.28 коп. 8. Частина суми що належала позивачеві від Державного підприємства «Торецьквугілля» на день звільнення, була перерахована на картку 09.12.2021 року 66200 грн. 9. Таким чином на даний час згідно пояснень Державного підприємства «Торецьквугілля» з суми належної позивачеві як працівникові при звільненні 91132,21 грн. сплачено (перераховано на картку 66200 грн.; 4355,28 грн. 2493,33 грн) 73048 грн.61 коп. Таким чином, позивач у свої поясненнях на відзив зазначає про те, що заборгованість Державного підприємства «Торецьквугілля» на 28.02.2022 року по сумі, яка належить йому від підприємства на день звільнення, склала 18083 грн. 60 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Судом встановлено, що позивача з 06.09.2010 року було прийнято на роботу прохідником на шахту ім. Ф.Е.Дзержинського, Державного підприємства «Дзержинськвугілля» згідно наказу №134 від 06 09.2010 року. У 2016 році ДП «Дзержинсквугілля» було перейменовано у ДП «Торецьквугілля», а шахта ім. Ф Е.Дзержинського у ВП «Шахта Центральна» ДП Торецьквугілля. Згідно наказу відповідача від 05.10.2021 року позивача було звільнено «за власним бажанням за ст.38 КЗпП України», у зв`язку з виходом на пенсію. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до довідки ВП «Шахта «Центральна» 10/154 від 17.02.2022 позивачу при звільнені було нараховано:компенсація за невикористану відпустку у сумі 5823,37 грн., трьохмісячна допомога як пенсіонеру 82291,04 грн., доплата до середнього заробітку по листам з тимчасової непрацездатності за перші 5 днів за рахунок коштів підприємства у сумі 3017,80 грн. по лікарняному за вересень 2021 року. Усього [PERSON] нараховано 91132,21 грн. при звільнені. Середньоденний заробіток на момент звільнення [PERSON] складає 1275,83 грн. за мінусом обов`язкових утримань 1027,04 грн. [PERSON] перші п`ять днів лікарняних листів у сумі 2429,33 грн. було сплачено 22.11.2021 року. 08.12.2021 року йому було сплачено трьох місячну допомогу як пенсіонеру у сумі 66200 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4355,28 грн. Доплата по лікарняному листу за вересень 2021 року за рахунок коштів ФСС ВПТ буде після оплати всіх страхових внесків до Пенсійного фонду у сумі 3017,80 грн, а за мінусом обов`язкових утримань до сплати у сумі 2429,33 грн. Станом на 20.01.2022 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 2429,33 грн. Отже, з вказаної довідки відповідача вбачається, що має місце неповна оплата днів тимчасової непрацездатності за період 2021 на загальну суму 2429,33 грн. Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) слід задовольнити в сумі 2429,33 грн. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Підтверджені у даній справі обставини щодо несвоєчасної виплати частини сум по листках непрацездатності вказують на те, що підприємством грубо порушено права працівника на оплату праці та вимоги статті 116 КЗпП України. Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не доведено відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні. Суд враховує те, що відповідач не мав можливості сплатити одразу при проведенні розрахунку зі звільненим працівником лікарняні у повному обсязі, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб не було даних про страховий стаж за останній рік, що призвело до нарахування лікарняних у відповідності до Наказу Міністерства соціальної політики України № 1022 від 21.10.2015 року з мінімальної заробітної плати. Після надходження даних до Державного реєстру, відповідач проводить перерахунок сум лікарняних по мірі сплаті ЄСВ. Проте при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця, необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Отже, судом встановлено, що станом на 20.01.2022 заборгованість відповідача перед позивачем по оплаті лікарняних становить 2429,33 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем оплати коштів по оплаті лікарняних, є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України. У зв`язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 05.10.2021 по 01.03.2022. Разом з тим ч.2 ст.117 КЗпП України передбачає, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до листа ВП «Шахта «Центральна» 10/154 від 17.02.2022 середньоденна заробітна плата [PERSON] на момент звільнення за мінусом обов`язкових утримань складає 1027,04 грн. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.10.2021 по 01.03.2022 становить 104758,08 грн. (1027,04 грн. х 102), виходячи із 102 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 1027,04 грн. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених вимог про стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000,00 грн. Зазначена сума, безумовно, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого ним судового збору в розмірі 105,30 грн. ((10000 грн.+2429,33 грн.)/(104758,08 грн.+2429,33 грн.)*908 грн.).

Outcome: partial