Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

05.02.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» та просив постановити судове рішення, яким поновити його на посаді бригадира на дільницях основного виробництва в підприємстві; стягнути з відповідача на його користь невиплачену йому заробітну плату на момент звільнення тобто на 11 січня 2021 року в розмірі 54 005,94 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахування з ним до дня фактичного розрахування, або у разі поновлення його на роботі, за весь час вимушеного прогулу. Позивач посилається на те, що він з 1976 року працював в радгоспі ім.Суворова, в с.Оксамитне робочим виноградної бригади. З 1994 року працював у цьому ж радгоспі, але вже бригадиром садівничої бригади. 11 січня 2021 року його було звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників, тобто згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, на підставі наказу про припинення трудового договору від 11.01.2021 року. При звільненні йому не був наданий розрахунок по його заробітній платні і цей розрахунок не здійснено з ним до даного часу. За розрахунками позивача заборгованість по його зарплаті у господарстві складає 54 005,94 грн. Вважає, що його звільнення є незаконним і необґрунтованим, у відповідача не було жодної підстави скоротити посаду «бригадир на дільницях основного виробництва», оскільки це одна з основних і численних посад у сільськогосподарському підприємстві. Скорочення було спрямоване особисто на нього, а ні на його посаду. Це сталося через його особисті неприязні відносини з керівником підприємства. У нього є сумніви щодо скорочення посади, яку він займав та вважає, що хтось і на даний час виконує його робочі обов`язки. Також керівником підприємства йому не було запропоновано жодної другої вільної посади у господарстві. Так як йому при звільнені не було виплачено всіх сум, що належали йому на день звільнення, він на підставі ст.117 КЗпП України просить стягнути з відповідача ще середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою суду від 09.02.2021 року по справі було відкрите провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 02.03.2021 року від представника відповідача - директора Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» Кастрова С.С., надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що 30.06.2020 року, з метою виконання фінансового плану, враховуючи показники фінансової звітності за 2019 рік та економічного стану підприємства, було створено робочу групу для підготовки висновків та аргументації щодо зменшення видатків та оптимізації організаційної структури підприємства. Вказана робоча група довідкою від 13.07.2020 року надала відповідні пропозиції щодо реорганізації структурних підрозділів підприємства. Наказом підприємства від 04.09.2020 року № 78 внесено зміни до штатного розпису в частині скорочення 25,5 одиниць різних посад та відповідно розроблено штатний розпис. Вказаний штатний розпис подано на погодження до Інституту Виноградарства і виноробства ім. В.Є. Таїрова та відповідно до НААН України вказаний штатний розпис введений в дію з 04.09.2020 року. З метою визначення осіб, що мають переважне право на залишення на роботі на підприємстві створено комісію та на підставі проведеної роботи складено протокол. Наказом №79 від 04.09.2020 року, відповідно до п.1 ст.40, ст.42 КЗпП України, враховуючи пропозиції комісії, а також те, що при вивільненні працівників до уваги береться їх рівень кваліфікації, продуктивність праці, належність до осіб певних категорій, [PERSON] було попереджено про наступне вивільнення та підготовлено попередження про скорочення посади та наступне вивільнення, але він від отримання попередження відмовився, про що складено відповідний акт, а 08.09.2020 року рекомендованим листом на домашню адресу [PERSON] було надіслано 2 примірники попередження, однак він знову з ними не ознайомився. 05.11.2020 року [PERSON] було повторно попереджено про наступне вивільнення та підготовлено попередження про скорочення посади та наступне вивільнення, однак він знову відмовився від його отримання. Наказом № 2 від 11.01.2021 року [PERSON] звільнено з посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. На день звільнення позивача жодної вакантної посади, яка б могла бути запропонована [PERSON] не було. [PERSON] відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення в день його підписання та отримати трудову книжку, однак після складання актів та надіслання листів, позивач з наказом ознайомився 29.01.2021 року та отримав трудову книжку, про що є особистий підпис позивача у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника в день його звільнення проводиться повний розрахунок належних до виплати сум. Однак, у зв`язку з тим, що з 23.10.2020 року по 04.11.2020 року Головним державним інспектором відділу з питань оплати праці Головного управління Держпраці в Одеській області було проведено інспекційне відвідування ДП ДГ ім.О.В.Суворова, за результатами якого складено відповідний акт від 04.11.2020 року та внесено припис про усунення виявлених порушень та зобов`язано провести виплати заборгованості по заробітній платі згідно встановленого графіку. Виплата заробітної плати [PERSON] до вказаного графіка не включена, таким чином оплата позивачу буде проведена після виконання припису. На підставі вищезазначеного представник відповідача просив відмовити в позовних вимогах в повному обсязі (а.с.41-44). 26.03.2021 року позивач надав заяву про доповнення позовних вимог, та окрім іншого просить стягнути з відповідача на його користь 3 500,00 грн. на надання правової допомоги при поданні позову до суду і за участь адвоката в судовому засіданні (а.с.87). 22.04.2021 року позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач у відзиві посилається на цілком законне утворення робочої групи для оптимізації структури підприємства, але вказана група вирішила скоротити посади, які є основними у сільськогосподарському підприємстві, тобто ця група мала за мету скоротити конкретних осіб, а скорочені посади на яких вони перебувають це тільки приховування усунення неугодних директору підприємства осіб. Цьому факту є підтвердження, а саме те, що після скорочення небажаних осіб з їх посадами, бригадирами були взяті на роботу особи, які працювали робочими і не мають відповідної освіти. Однак, ці особи є для директора господарства в силу деяких підстав бажаними. Також позивач зазначає, що йому навіть не було запропоновано іншої посади. 30.12.2021 року позивач уточнив свої вимоги у зв`язку з виплатою йому заборгованості по несплаченій заробітній платі на момент звільнення, отже він відмовився від вимоги щодо стягнення з відповідача суми у розмірі 54 005,94 грн., тому просить: - поновити його на посаді бригадира на дільницях основного виробництва в Державному підприємстві «Дослідне господарство ім.О.В.Суворова ННЦ «Інституту ВіВ ім.В.Є.Таїрова»; - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахування з ним до дня фактичного розрахування, і також, у разі поновлення його на роботі, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали 31.03.2022 року спільну заяву, в який просили розглянути справу у їх відсутності, підтримали позовні вимоги та просили суд поновити [PERSON] на посаді бригадира, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також вирішити питання щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги. Представник відповідача - Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» - Радь І.І., до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки-виклику на юридичну адресу, надав 31.03.2022 року на електрону адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши докази надані сторонами, тобто всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Щодо поновлення на роботі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 03.09.1976 року був прийнятий на роботу в Радгосп ім. «Суворова» Болградського району Одеської області на посаду робітника до виноградної бригади №10 згідно наказу №86 від 02.09.1976 року. 10.06.1983 року переведений на посаду помічника бригадира виноробства (наказ №67 від 10.06.1983 року), а з 19.02.1994 року призначений на посаду бригадира садівничої бригади (наказ №16 від 19.02.1994 року). 01.07.2020 року назву посади «бригадир-виноградар» змінено на «бригадир на дільницях основного виробництва» для приведення у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» (наказ № 61-к/тр від 13.10.2020 року), всі дані встановлені на підставі записів в трудовій книжці, початок заповнення якої з 16.09.1970 року, на ім`я [PERSON] (а.с.4-5). Відповідно до довідки №3, виданої 11.01.2021 року Директором ДП «ДГ ім.О.В.Суворова» ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова» (а.с.6), Винрадгосп ім.О.В.Суворова Болградського району був перейменований в Державне підприємство «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» згідно наказу Української Академії Аграрних Наук від 27 вересня 1991 року № 190, згідно наказу № 100 від 14.04.1992 року УААН ДП ДГ ім.О.В.Суворова підпорядковане «Інституту виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова», у зв`язку з чим були змінені печатка і штамп господарства. Наказом № 00000000002-0000000187 (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 11 січня 2021 року [PERSON] - бригадира на дільницях основного виробництва (бригада 2) звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, при цьому є підпис працівника про ознайомлення від 29.01.2021 року (а.с.9), саме цій наказ є предметом розгляду даної справи. Стаття 3 КЗпП України, як норма законодавства про працю, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Як роз`яснюється Пленумом Верховного Суду України в п.18 Постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність Закону. За пунктом 1 ст. 40 КЗпП України, визначено трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 49-2 КЗпП України, визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» п. 19 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 серпня 2017 р. у справі N 6-1264цс17. Так, на підставі наказу директора ДП ДГ ім.О.В.Суворова ННЦ «ІВіВ ім.В.Є.Таїрова» Кастрова С.С. № 57/1 від 30.06.2020 року, з метою виконання фінансового плану підприємства на 2020 рік та враховуючи показники фінансової звітності за 2019 рік та 1 півріччя 2020 року і економічного стану підприємства,

Outcome: approved