Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

Представник позивача звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що у відповідності до біржового контракту від 29.12.1997 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . В зазначеному приміщенні окрім позивача у справі також зареєстровані його діти син - [PERSON] , син - [PERSON] та невістка [PERSON] , які фактично не проживають останні сім років, оскільки влітку 2014 року вони зібравши всі свої речі виїхали на постійне місце проживання до РФ. Вказані особи, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в будинку немає. Під час останнього спілкування з позивачем, відповідачі повідомили що не збираються повертатися до України. Отже, у зв`язку з викладеним, позивачем ставиться питання про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не проживають без поважних причин у вказаній кватирі. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представником позивача до суду надано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надавали. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке: Судом встановлено, що відповідно до біржового контракту № 0056/97 від 29.12.1997 року та реєстраційного посвідчення виданого Дзержинським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6,7). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, № 919/89 від 11.08.2021 року, яка видана адміністратором відділу з питань надання адміністративних послуг Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, в будинку [ADDRESS] , крім [PERSON] та його дружини [PERSON] , також зареєстровані їх діти: син - [PERSON] , син - [PERSON] та невістка [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що відповідачі у справі не проживають у вказаній квартирі з січня 2012 року, що підтверджується актами про фактичне не проживання особи від 17.06.2021 року, підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10,11,12). Таким чином, позивач [PERSON] , як власник будинку [ADDRESS] , має право володіти, користуватися та розпоряджатися даним будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. У зв`язку з чим, суд зазначає таке: За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Враховуючи, що будинок є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] , належить на праві власності будинок за адресою: [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідачів, які є дітьми позивачів, без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved