Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

У березні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , у якій просить розірвати шлюб, зареєстрований 14 жовтня 2009 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 1508 між сторонами; визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] із покладенням на батька обов`язку щодо утримання та виховання неповнолітнього сина. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 жовтня 2009 року позивач зареєстрував шлюб із [PERSON] , з якою проживав однією сім`єю до січня 2020 року, після чого їх спільне проживання з відповідачем було фактично припинено. Від вказаного шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO], який на теперішній час проживає з батьком. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки протягом останнього року вони втратили почуття любові один до одного, що призвело до припинення шлюбних відносин. Кожен з них має різні погляди на сімейне життя. Мають місце сімейні чвари, свідком яких нерідко стає їхня дитина, що може негативно впливати на її психічний стан. Зазначає, що відповідачка має відносини з іншим чоловіком, із яким вона проживає. На теперішній час ведення спільного господарства між ними та сумісне проживання припинено, підтримувати сімейні відносини не бачить сенсу. Крім того, до теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Зараз дитина мешкає з матір`ю за адресо: [ADDRESS] , але до грудня 2021 року син проживав із батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що в інтересах сина проживати саме із батьком, що позитивно впливатиме на його виховання та розвиток, крім того, син бажає проживати із ним, що підтверджується його заявою від 11 березня 2022 року, яка складена у присутності його матері та посвідчена її підписом. Майнових спорів між сторонами немає. На підставі викладеного, позивач звернувся за судовим захистом. 14 березня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження та призначено підготовче засідання у справі; залучено до участі у справі як третю особу Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради (а. с. 28-29). У підготовчому судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник третьої особи в судовому засіданні надав суду пояснення про те, що орган опіки та піклування не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом із батьком, під час винесення рішення у справі просив врахувати інтереси малолітньої дитини. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилась, надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначила, що визнає позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти визначення місця проживання сина [PERSON] з його батьком (а. с. 33). Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, врахувавши позиції сторін, допитавши неповнолітнього [PERSON] , всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1508, що видане Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 14 жовтня 2009 року (а. с. 4). Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , який народився [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 19 квітня 2010 року (а. с. 7). Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи вимогу позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом установлено, і це вбачається з наданих сторонами письмових заяв, що позивач та відповідач припинили шлюбні відносини і разом не проживають з січня 2021 року, спільне господарство не ведуть. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх неповнолітньої дитини, суд вважає, що цю вимогу заявлено обґрунтовано, її підтверджено протягом судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19 квітня 2010 року Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, встановлено, що у сторін від цього шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 390 від 19 квітня 2010 року (а. с. 7). Позивач [PERSON] зареєстрований та фактично проживає разом із малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 12, 17). Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 16). Як встановлено у судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи у їх сукупності, на теперішній час дитина проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, про що в матеріалах справи є письмова заява дитини, а також вказаний факт визнається відповідачем та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім того, допитаний у судовому засіданні малолітній [PERSON] підтвердив свою письмову заяву по справі (а. с. 17) та повідомив суду, що його батьки не проживають як одна сім`я, у свою чергу, він тривалий час проживає з батьком за місцем його реєстрації, перебуває на утриманні останнього, почуває себе з ним комфортно, висловив свою прив`язаність до нього та зазначив, що батько не чинить перешкод його матері у спілкуванні з ним. У зв`язку з чим просив визначити своє місце проживання разом із батьком. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до пояснень представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, який при вирішенні питання між батьками про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із врахуванням інтересів дитини, не заперечував та вважав доцільним визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком [PERSON] (а. с. 80, 81). Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. При вирішенні питання щодо місця проживання дитини суд бере до уваги в першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та враховує, що дитина наразі проживає з батьком, який належно ним опікується і утримує, оскільки протилежного відповідачем не доведено. Жодних доказів того, що проживання дитини разом з батьком шкодить інтересам дитини, її здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їй слід проживати разом з матір`ю, відповідачем надано не було. Так, стосовно батька (позивача по справі) відсутні дані про зловживання ним спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також докази того, що своєю поведінкою він може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, крім того, через малолітній вік дитина потребує саме батьківського догляду, та не має виняткових обставин, які дають підстави розлучити малолітню дитину з батьком та визначити її місце проживання з матір`ю, а тому суд вважає, що місцем проживання дитини слід залишити місце проживання її батька, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому, залишення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір права виховувати свого малолітнього сина, утримувати його та спілкуватися з ним, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод. Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, інші обставини, необхідність забезпечення дитини турботою, суд вважає, що проживання дитини разом із батьком [PERSON] , яке визначено самою дитиною, органом опіки та піклування не заперечувалось, та є цілком доцільним. Належних та допустимих доказів протилежного стороною відповідача відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано. Також суд бере до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги позивача в частині визначення місця проживання дитини, про що до суду надано відповідну письмову заяву. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає задовольнити позовну вимогу про визначення місця проживання дитини разом із батьком. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягать задоволенню в повному обсязі. Крім того, позивач на стягненні на його користь судових витрат на правову допомогу та судового збору з відповідача у судовому засіданні не наполягав.

Outcome: approved