Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У грудні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідач [PERSON] є сином позивача та вже більш як п`ять років не проживає у вказаному житловому будинку без поважних причин, участі в утриманні житла не приймає, комунальні послуги не сплачує. Наявність реєстрації відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу в оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Позивач [PERSON] у вступному слові заяву підтримала з підстав, викладених у ній. Додатково пояснила, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку у 1991 році, у 1997 році він проходив службу в Збройних силах України, після чого не повернувся до зареєстрованого місця проживання. Протягом тривалого часу вона з сином не спілкується, припускає, що він проживає у Херсонській області, проте точної адреси проживання не знає. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, заяви про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подавав. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання - [ADDRESS] . Однак до суду повернулись конверти із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (арк. спр. 20,28). Відповідно до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою відповідачу. Враховуючи наявність підстав для ухвалення заочного рішення, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи. Процесуальні дії у справі 29 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті. 25 січня 2022 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою відповідача. 23 лютого 2022 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, яка занесена до протоколу судового засідання. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( арк.спр. 6). Державна реєстрація права власності проведена 22 листопада 2021 року. З довідки від 30 листопада 2021 року, виданої Новоушицької селищною радою, вбачається, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка, [PERSON] - онука (арк. спр. 7). Відповідно до акту обстеження на предмет проживання від 30 листопада 2021 року, [PERSON] не проживає в [ADDRESS] (арк. спр. 8). Показаннями свідка [PERSON] підтверджується, що він сусідом сторін та проживає за адресою: [ADDRESS] . Показав, що відповідач [PERSON] протягом останніх 5-6 років не проживає у будинку своєї матері [PERSON] , остання жодних перешкод у проживанні сину не чинила. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що «за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Суд установив, що спір виник між позивачем [PERSON] , як власником житла, та її сином [PERSON] , тому на дані правовідносини поширюються положення статей 405 ЦК України, 150, 156 ЖК України. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проживав однією сім`єю із своєю матір`ю - позивачем [PERSON] у [ADDRESS] . Показаннями свідка [PERSON] , даними акту обстеження умов проживання, підтверджується, що відповідач [PERSON] протягом останній 5-6 років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною 15 лютого 2021 року у справі 235/2993/19. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, а також дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника (колишнього члена сім`ї власника) на користування будинком. З врахуванням того, що відповідач не проживає у спірному домоволодінні більше п`яти років у зв`язку із добровільною зміною місця проживання, тобто має інше постійне житло, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, не веде з ним спільне господарство, що свідчить про припинення сервітуту, а наявність реєстрації є формальною умовою приналежності до житлового будинку, тому з метою дотримання балансу інтересів сторін, суд вважає, що право позивача підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення її прав та не покладатиме надмірний тягар на відповідача. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладені обставини позов необхідно задовольнити. Розподіл судових витрат Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved