Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

26.01.2022 року позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про скасування тимчасового застереження, в якій просить суд ухвалити рішення, яким зняти обтяження у вигляді тимчасового застереження за реєстраційним номером 1480580, зареєстроване 18 листопада 2004 року реєстратором - Першою Львівською державною нотаріальною конторою, підставою якого була заява б/н. [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , співвласницею якої є [PERSON] та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження у вигляді тимчасового застереження реєстраційний номер 1480580 від 18 листопада 2004 року на дану квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2005 року частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане 20.10.2004 року Шевченківською районною адміністрацією, серії [NUMBER] . В позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення - відмовлено за безпідставністю позовних вимог. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання втратившим право на житло відповідача [PERSON] задоволено та визнано відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] . Дане рішення суду сторонами не оскаржувалося та вступило у законну силу. Позивач [PERSON] після вступу у законну силу даного рішення суду добровільно виконала дане рішення в частині скасування реєстрації права власності на дану квартиру, що підтверджується довідкою від 11.12.2012 року. На даний час квартира [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приватизована і позивач мала намір свою частку у квартирі подарувати дочці. Коли звернулися із даним питанням до приватного нотаріуса, то позивачу повідомили, що на квартиру накладено обтяження у вигляді тимчасового застереження, термін дії якого був до 01 грудня 2004 року, що підтверджується Відомостями з Державного реєстру обтяжень, з якого вбачається, що ще 18.11.2004 року за заявою [PERSON] було накладено тимчасове застереження, яке було дійсне фактично до 01.12.2004 року. Але після спливу місячного строку так і не було дане тимчасове застереження скасовано, про що позивачу навіть раніше і не було нічого відомо, і не було знято вже навіть після того, як позивач з дочками повторно приватизовували дану квартиру в 2013 році, оскільки колишній чоловік [PERSON] рішенням суду був визнаний таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням у даній квартирі [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на дану квартиру на трьох осіб: на позивача, на дочку [PERSON] та дочку [PERSON] було видано 9 квітня 2013 року, серії [NUMBER] . Крім того, позивач вказує, що зверталася із заявою до Шевченківського ВДВС щодо зняття тимчасового застереження на дану квартиру, але відповіддю від 24 грудня 2021 року №В-11 151420 було рекомендовано звернутися безпосередньо до Першої Львівської державної нотаріальної контори, яка являється реєстратором обтяження та відмовлено у знятті даного обтяження, не дивлячись на те, що строк дії даного тимчасового застереження був лише один місяць і закінчився ще в грудні 2004 року. Також позивач звернулася із заявою про зняття обтяження в вигляді тимчасового застереження до Першої Львівської державної нотаріальної контори 13 січня 2022 року. Відповіддю від 18 січня 2022 року від в.о. завідувача Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф. відмовлено у задоволенні заяви та рекомендовано звернутися до суду з позовом про припинення обтяження у вигляді тимчасового застереження. Отже, оскільки дане тимчасове обтяження так і досі є в Єдиному реєстрі обтяжень уже після повторної приватизації даної квартири, і відповідач відмовив в його скасуванні, то позивач як співвласниця квартири та її дві дочки не можуть вільно розпоряджатися кожна своєю часткою в квартирі і саме тому змушена звернутися до суду із даним позовом за захистом порушеного права. З врахуванням вищевикладеного, позивач вимушена звернутися до суду та просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання, яке призначено на 28.03.2022 року не з`явилася, однак представник позивача [PERSON] подала до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Представник відповідача в судове засідання, яке призначено на 28.03.2022 року не з`явився, однак подав до суду письмовий відзив, в якому просить суд розглядати справу у його відсутності. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 09.04.2013 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Позивач, маючи намір подарувати свою частку в квартирі [ADDRESS] , звернулася до приватного нотаріуса, який повідомив, що на квартиру накладено обтяження у вигляді тимчасового застереження, терміном дії до 01 грудня 2004 року, що підтверджується Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якого вбачається, що 18.11.2004 року за №1480580 реєстратором Першої Львівської державної нотаріальної контори за заявою [PERSON] накладено тимчасове застереження, терміном дії до 01.12.2004 року (а.с.9-11). З відповіді начальника Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на заяву позивача [PERSON] вбачається, що проведеною перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні у відділі відсутні будб-які виконавчі провадження, де стороною є [PERSON] , а тому рекомендовано звертатися безпосередньо до Першої Львівської державної нотаріальної контори, яка являється реєстратором обтяження (а.с.12). Відповідно до відповіді Першої Львівської державної нотаріальної контори від 18.01.2022 року №62/01-16, позивачу рекомендовано звернутися до суду щодо припинення обтяження, оскільки на той час власник не здійснив жодних дій на вилучення обтяження (а.с.13). Отже, на сьогоднішній день позивач не має змоги вільно розпоряджатися належним її майном, через наявність тимчасового застереження. З огляду на заявлені вимоги, встановлені в ході розгляду справи факти та обставини, що підтверджують дані вимоги та доводять порушення прав позивача з вільного розпорядження її майном, суд прийшов до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові може звернутися до суду з позовом про зняття арешту. Тобто в даному випадку існує правова невизначеність щодо долі нерухомого майна, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, та який залишає свою дію після завершення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу та можливості відновлення розпорядження цим майном його власником у разі відсутності претензій стягувача до боржника. Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття арешту з майна боржника, де в ч. 5 вказано, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»). Так законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт. Відтак, оскільки наявність тимчасового застереження на належну позивачу на праві власності квартиру [ADDRESS] , порушує права позивача [PERSON] як власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, а тому позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved