Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив: визнати протиправними дії військової частини [NUMBER] (колишня [NUMBER] ) щодо не нарахування та невиплати йому (позивачу) середнього заробітку за час прострочення виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року; зобов`язати військову частину [NUMBER] (колишня [NUMBER] ) нарахувати та виплатити йому (позивачу) середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, починаючи з 31 січня 2018 року по 15 червня 2021 року, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення, в сумі 102 565, 00 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом №279 від 11 листопада 2014 року командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (на даний час військова частина [NUMBER] ) його (позивача) було прийнято на роботу в військову частину [NUMBER] на посаду юрисконсульта юридичної групи. Відповідно до Указу Президента України №15/2015 від 14 січня 2015 року його (позивача) 04 лютого 2015 року було призвано на військову службу за мобілізацією. 13 лютого 2016 року на підставі наказу №17 від 13 лютого 2016 року командувача військ оперативного командування « Схід » він був прийнятий на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду, та проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] на посаді офіцера відділення морально-психологічного забезпечення. 21 травня 2019 року він (позивач) був звільнений з військової служби на підставі п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зазначив, що 21 травня 2019 року, під час оформлення документів у зв`язку із звільненням його з військової служби, у відділенні особового складу та стройове штабу військової частини [NUMBER] йому повідомили, що, окрім звільнення з військової служби, його (позивача), ще 31 січня 2018 року було звільнено з посади юрисконсульта юридичної групи військової частини [NUMBER] на підставі п.1ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме: у зв`язку із скороченням посади, при цьому, при його звільненні, в порушення статей 47 та 116 КЗпП України, йому не виплачено грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період 0 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда у справі №405/198/20 від 23 вересня 2020 року, було визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати йому (позивачу) грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року. На виконання зазначеного рішення суду, відповідачем 15.06.2021 року було проведено розрахунок з невиплаченої компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року та виплачено 5 349, 72 грн. Вказав, що відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки військової частини №631/946 від 27 квітня 2020 року, його (позивача) середній місячний заробіток на день звільнення складав 2 526, 00 грн. період затримки розрахунку за невикористані дні щорічної відпустки становить з 01.02.2018 року по 15.05.2021 року, відповідно розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, починаючи з 31 січня 2018 року по 23 вересня 2020 року, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення складає: за період з 01.02.2018 по 31.05.2021 року: 40 місяців х 2 526, 00 грн. = 101 040 грн; за період з 01.06.2021 по 15.06.2021 року: 20 робочих днів в червні, при обрахунку за 12 днів, складає 2 526, 00 грн./20 х 12 = 1 515 грн., загалом: 101 040 грн. + 1 515 грн. = 102 565 грн. Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом в судове засідання учасників справи. Відповідачем військовою частиною [NUMBER] (колишня [NUMBER] ) подано відзив на позовну заяву, зареєстрований судом 25.11.2021 року за вх.№28484, за яким відповідач не погоджується з надуманими твердженнями позивача, вважає їх безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Також зазначив, що застосовуючи ст.ст.116, 117 КЗпП України, - механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, водночас, у таких відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, що буде відповідати принципу справедливості, тим самим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Крім того, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), зазначив, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов1язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші встановлені обставини справи, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тобто, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум в повному обсязі чи частково. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача військової частини [NUMBER] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обґрунтування заперечень проти позову, які викладені у поданому до суду відзиву на позовну заяву, в задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши позивача та представника відповідача, зваживши доводи, викладені позивачем в позовній заяві, та заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, та разом з тим є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З досліджених судом письмових доказів у справі, судом, зокрема, встановлено, що записами в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] , що [PERSON] з 11 листопада 2014 року (наказ №279 від 11.11.2014 року) був прийнятий на посаду юрисконсульта юридичної групи військової частини [NUMBER] . Відповідно до Указу Президента України №15/2015 від 14 січня 2015 року [PERSON] 04 лютого 2015 року призваний до Збройних Сил України по мобілізації, та 13.02.2016 року прийнятий на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Також встановлено, що [PERSON] , юрисконсульта юридичної групи, звільнено 31 січня 2018 року за статтею 40 частини 1 пункту 1 Кодексу законів про працю України (скорочення чисельності або штату працівників ), з виплатою вихідної допомоги відповідно дочастини 1 пункту 1 статті 44цього Кодексу (наказ №22 командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 31.01.2018 року). Згідно з повідомленням командира військової частини [NUMBER] від 19.10.2017 року вх. №1784 [PERSON] 19.10.2017 року під підпис ознайомлено з тим, що у зв`язку з переходом військової частини [NUMBER] на новий штат, його посада може бути скорочена. Відповідно до Особової картки працівника форми П-2 [PERSON] , затвердженої Наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25.12.2009 року №495/656, вбачається, що про дату і причини звільнення 31.01.2018 (скорочення чисельності або штату ст. 40 ч.1 п. 1) працівника повідомлено та доведено під підпис 31.01.2018 року. Крім того, наказом ТВО командира військової частини [NUMBER] від 21 травня 2019 року №108 старший лейтенант [PERSON] , офіцер відділення морально-психологічного забезпечення військової частини [NUMBER] , звільнений наказом Командувача Сил спеціальних операцій Збройних Сил України (по особовому складу) від 15 квітня 2019 року №28 з військової служби у запас за підпунктом «й» (які вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважається таким, що справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Кропивницького МВК Кіровоградської області, та з 21 травня 2019 року [PERSON] виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 27.12.2019 року №285 відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 03 липня 2019 року №Д-322/1/4дск, з 28 грудня 2019 року введено в дію штат №37/014 військова частина [NUMBER] . Зазначені вище обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 23 вересня 2020 року (справа №405/198/20 за позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії), яке набрало законної сили 11 травня 2021 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом також встановлено, що зазначеним рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 23 вересня 2020 року (справа №405/198/20) задоволено частково позов [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року. Відповідно до довідки військової частини [NUMBER] №631/140 від 01 лютого 2022 року, за підписом командира частини полковника [PERSON] та начальнику ФЕС старшого лейтенанта [PERSON], у червні, 2021 року [PERSON] на виконання рішення суду від 23.09.2020 року №405/198/20 було нараховано грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року в сумі 6 593, 51 грн. та виплачено 10 червня 2021 року суму 5 307, 78 грн., з урахуванням утримання обов`язкових податків та зборів (ПДФО 18% - 1 186, 83 грн., та військовий збір 1,5% - 98, 90 грн.). Факт отримання позивачем [PERSON] зазначених коштів підтверджено позивачем в судовому засіданні, з наданням виписки по рахунку, відкритому останнім в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 10 червня 2021 року. В свою чергу, звертаючисьдо суду з зазначенимпозовом, позивач на обгрунтування позовнихвимогзазначив, що при звільненнівідповідач в порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України не провів з ним повногорозрахунку, зокрема, йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року, що має наслідком для застосування ст.117 КЗпП України, та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 31 січня 2018 року по 15 червня 2021 року в розмірі 102 565 грн. Судом, в свою чергу, відзначається, що відповідно до ч. 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який на момент звернення позивача з позовом до суду за розрахунками позивача становить 102 656 грн. за період з 31.01.2018 року по 15.06.2021 року, та який розраховано наступним чином: за період з 01.02.2018 по 31.05.2021 року: 40 місяців х 2 526, 00 грн. (середня заробітна плата на день звільнення) = 101 040 грн; за період з 01.06.2021 по 15.06.2021 року: 20 робочих днів в червні, при обрахунку за 12 днів, складає 2 526, 00 грн./20 х 12 = 1 515 грн., загалом: 101 040 грн. + 1 515 грн. = 102 565 грн. Аналіз зазначених вище правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому, судом відзначається, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні, тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові також зазначила, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла також до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Також в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, відповідно ст. 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата Верховного Суду також погодилась з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченогостаттею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої Палати, викладені в постанові від 26 червня 2019 року, вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат позивачу [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги період часу недоплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, який становить період з 22 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року, період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем на посаді юрисконсульта юридичної групи, проходження позивачем з 04 лютого 2015 року військової служби, та з 13 лютого 2016 року проходження військової служби за контрактом, звільнення з військової служби 21 травня 2019 року, враховує також розмірвиплат, які були нараховані та виплачені позивачу [PERSON] при звільненні з посади юрисконсульта юридичної групи, які, відповідно до довідки військової частини [NUMBER] №631/140 від 01 лютого 2022 року, за підписом командира частини полковника [PERSON] та начальнику ФЕС старшого лейтенанта [PERSON], становлять: у січні, 2018 року середня заробітна плата мобілізованим в сумі 2 526, 00 грн., у лютому, 2018 року вихідна допомога при звільненні в сумі 2 526, 00 грн., крім того, розмір грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічної основної відпустки, яка нарахована та виплачена військовою частиною [NUMBER] на виконання рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 23 вересня 2020 року в розмірі 5 307, 78 грн., та, яка також підлягала виплаті при звільненні позивача, а всього (2 526, 00 грн. + 2 526, 00 грн. + 5 307, 78 грн. = 10 359, 78 грн., в той час як сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач за період з 31 січня 2018 року по 15 червня 2021 року складає 102 565, 00 грн., що значно перевищує суму основного боргу в розмірі 5 307, 78 грн., та, відповідно, порушує принцип співмірності. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення позивача [PERSON] відповідачем як роботодавцем останнього не проведено з позивачем у день звільнення розрахунок у повному обсязі всіх належних позивачу сум,при цьому, взявши до уваги, що сума невиплаченої грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку становить 5 307, 78 грн., суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі 10 000 грн. 00 коп., при цьому, суд зауважує, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по грошовій компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та періоду затримки розрахунку. Згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» також роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Позивачем [PERSON] заявлено також вимогу про визнання протиправними дій військової частини [NUMBER] (колишня [NUMBER] ) щодо не нарахування та невиплати йому (позивачу) середнього заробітку за час прострочення виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року, яка задоволенню не підлягає з підстав її необгрунтованості та недоведеності в цій частині позову. При вирішенні судом питання про судові витрати у справі, згідно з ч.1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому, враховуючи, що позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 1% від суми заявленогорозміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 102 565 грн., що становив 1 025, 00 грн., при цьому, позов позивача задоволено частково, та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 000 грн., на підставі чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 102, 37 грн. (10 000 грн. х 1025, 00 грн. / 102 565 грн.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial