Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] у грудні 2021 року звернулася в суд із вказаним позовом, який мотивує тим, що працює вчителем початкових класів навчально-виховного комплексу «Загальнооосвітня школа І-ІІ ступеня дитячий садок» с.Конище. Після 04 жовтня 2021 року була неодноразово попереджена в усній формі керівником навчального закладу про його намір відсторонити її від роботи у зв`язку із відмовою надати керівнику відомості про вакцинацію проти COVID-19. Наказом №123-к від 06.12.2021 вона відсторонена від роботи з 07 грудня 2021 року на час відсутності повного курсу вакцинації проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Зазначила, що відмовляється у майбутньому здійснювати вакцинацію проти COVID-19 з огляду на експериментальність вакцини та перебування її на стадії клінічного випробування, а також зважаючи на ненадання виробником вакцини та державою гарантій відсутності будь-яких ускладнень або негативних наслідків після щеплення та не взяття ними відповідальності за здоров`я і життя пацієнта. вважаючи Вважає оспорюваний наказ незаконним, таким, що порушує передбачене ст.43 Конституції України право на працю, оскільки його обмеження може бути здійснено винятково в умовах надзвичайного чи військового стану. Виключно Законами України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а не підзаконними актами встановлюється перелік обов`язкових щеплень, який щепленням від COVID-19\~не доповнений.\~ Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2 (далі Постанова КМУ №1236) є підзаконним актом, тому застосуванню не підлягає. Зазначила, що відповідно до ст.46 КЗпП можливість відсторонення працівника від роботи допускається за умови подання відповідних службових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення осіб, які ухиляються від обов`язкового щеплення проти інфекції, якого у даному випадку не було. Вказана правова норма не передбачає такої підстави для відсторонення як відмова від проходження профілактичного щеплення проти COVID-19. Крім цього,\~всупереч ч.3\~ст.32\~КЗпП про\~зміну істотних\~умов праці,\~чим,\~на її\~думку,\~є відсторонення\~від роботи,\~її не\~було повідомлено\~за два\~місяці до\~відсторонення.\~Вважає вимогу\~про надання\~інформації про\~вакцинацію порушенням\~права на\~таємницю персональних\~даних,\~зокрема стану\~здоров`я. Вказала, що згідно із офіційною заявою Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. від 25.10.2021 вакцинація проти COVID-19\~є добровільною\~для усіх\~груп населення\~та професійних\~груп,\~про що\~наголошено й\~у Дорожній\~карті та\~відповідній резолюції\~ПАРЄ. Із врахуванням змінених позовних вимог просить визнати незаконним та скасувати наказ №123к від 06.12.2021 про відсторонення від роботи, поновити у виконанні трудових обов`язків та допустити до роботи на посаді вчителя початкових класів Конищенської гімназії, стягнути із відповідачів середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2021 року по дату ухвалення рішення суду включно, рішення в частині допуску до роботи та стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання, стягнути судові витрати. Ухвалою від 29.12.2021 позовну заяву залишено без руху, ухвалою від 05.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі із повідомленням сторін. Ухвалою суду від 23.02.2022 найменування навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІ ступеня дитячий садок» с.Конище Ратнівського району Волинської області змінено на Конищенську гімназію Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області. Співвідповідач Управління гуманітарної політики Ратнівської селищної ради 12 січня 2022 року подав відзив на позовну заяву, в якій вказало, що директор навчального закладу, видаючи оспорюваний наказ, керувався чинним законодавством, зокрема нормами ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.46 КЗпП України, Постанови КМУ від 09.12.2020 №1235 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Просить у задоволенні позову відмовити. Співвідповідач навчально-виховний комплекс «Загальнооосвітня школа І-ІІ ступеня дитячий садок» с.Конище 14 січня 2022 року подав до суду відзив на позовну заяву, який мотивує тим, що інформування про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 проводилося щодо усіх працівників навчального закладу. Оспорюваний наказ прийнятий із врахуванням вимог законодавства, зокрема Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.5 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст.10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Просить у задоволенні позову відмовити. У судове засідання сторони не з`явилися, у поданих письмових заявах просили справу розглянути за їх відсутності та, відповідно, позивач задовольнити позов, відповідачі відмовити у його задоволенні. Суд, дослідивши подані докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що згідно із записом у трудовій книжці [NUMBER] (а.с.25) [PERSON] з 01 вересня 2015 року працює на посаді вчителя початкових класів навчально-виховного комплексу «Загальнооосвітня школа І-ІІ ступеня дитячий садок» с.Конище, на даний час Конищенської гімназії. Відповідно до наказу вказаного навчально-виховного закладу від 06.12.2021 №123-к [PERSON] , вчителя початкових класів, відсторонено від роботи з 07 грудня 2021 року на час відсутності повного курсу вакцинації проти COVID-19 без збереження заробітної плати із встановленням строку відсторонення до усунення причин, що зумовили відсторонення (а.с.22). Із позовної заяви вбачається, що виданню вказаного наказу передувало неодноразове повідомлення позивачки керівником навчального закладу після 04 жовтня 2021 року про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 та можливість відсторонення від роботи у зв`язку із ненаданням інформації про вакцинацію проти COVID-19. Таким чином, судом установлено, що позивач повідомлялась керівником навчального закладу про намір відсторонення її від роботи у випадку ненадання нею документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення таких щеплень в строк до 07 грудня 2021. Відомостей про те, що позивач мала тимчасові труднощі у наданні до 07 грудня 2021 року таких документів та повідомлення відповідача про ці обставини, матеріали справи не містять. Навпаки, у позовній заяві позивачка зазначила про небажання здійснювати вакцинацію проти COVID-19 у майбутньому. Підставою оспорюваного наказу зазначено ст. 46 КЗпП, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, Наказ Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, Постанови КМУ від 24.11.2021 №1240, п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року №1236. Порядок відсторонення\~визначений статтею\~46\~КЗпП України.\~За змістом\~вказаної норми\~відсторонення працівників\~від роботи\~здійснюється власником\~або уповноваженим\~ним органом\~у разі\~встановлення певних\~фактів. Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує Рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 № 12-рп/09. У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», що вживається у частині третій\~статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до\~Конституції України\~і законів України. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України. Обов`язковість профілактичних щеплень проти інших, ніж туберкульоз, поліомієліт, дифтерія, кашлюк, правець та кір, інфекційних захворювань передбачена також Календарем профілактичних щеплень в Україні (п.п.2, 3), затвердженим Наказом МОЗ України від 16.09.2011\~ № 595. Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» установлено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, зокрема працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Вказаний наказ зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, опублікований в Офіційному віснику України 08 жовтня 2021 року. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236\~«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити, зокрема, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої\~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Усі вище наведені законодавчі акти є чинними та у встановленому порядку не скасовувались і не визнавалися недійсними. У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяє примусову вакцинацію. Навіть за умови визнання щеплення обов`язковим, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому в разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Тому особа має право вибору: вакцинуватися і продовжувати працювати або ж утриматися від вакцинації й бути відстороненим від роботи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) викладено висновок, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Щодо доводів позивача про порушення керівником навчального закладу конституційного права на працю, суд дійшов таких висновків. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У цій справі індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) інших учасників освітнього процесу на охорону здоров`я. Держава, встановивши обов`язок відсторонення від роботи педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Відповідно до п.п. а, б ст.10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни у сфері охорони здоров`я зобов`язані, зокрема, піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Верховних Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 висловив правову позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Європейський суд з прав людини у своїй діяльності дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (рішення у справах «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» від 08 квітня 2021 року, «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року). Безпідставними, на думку суду, є доводи позивача про відмову вакцинуватися у зв`язку із запровадженим в Україні, на її думку, медичним експериментом з вакцинації. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про лікарські засоби»\~лікарські засоби допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім випадків, передбачених цим Законом. Частинами 1, 6 статті 9-2 вищевказаного Закону визначено, що у зв`язку із поширенням пандемії коронавірусної хвороби (COVID-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, такий лікарський засіб, вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) може підлягати прискореній державній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, вакцини з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань та за певних, визначених цим Законом, умов. У разі настання будь-яких наслідків, спричинених застосуванням таких лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19), державою забезпечується здійснення відповідних компенсаційних виплат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2021 № 95 затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Відповідно до пункту 2 вищевказаного Порядку зареєстровано та внесено до Державного реєстру лікарських засобів України згідно із наказами МОЗ України лікарські засоби (медичні імунобіологічні препарати), а саме вакцини КОВІШЕЛД (COVISHIELD), КОМІРНАТІ/COMIRNATY™, CoronaVac, ЯНССЕН, AstraZeneca, Модерна. Відтак, оцінюючи фактори ризику/користі, позивачка мала право вибору вакцини, яка б з урахуванням рекомендацій лікаря, за умови з`явлення до нього, могла бути використана у ході обов`язкової вакцинації. Доводи позивачки про те, що вимога керівника навчального закладу надати сертифікат про вакцинацію або ж довідку про протипоказання до вакцинації, є втручанням у належне їй право на таємницю про стан здоров`я, є безпідставними. Так, згідно з ст.286 Цивільного кодексу України під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи; забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Проте сертифікат вакцинації чи висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації (форма №028-1/о) не містить лікарської або медичної таємниці, а є документами, що підтверджують певні факти, відповідно, факт вакцинації чи наявності протипоказань до неї. Щодо доводів позивачки про порушення роботодавцем вимог ч. 3\~ст. 32 КЗпП, а саме недотримання умови повідомлення про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці, суд зауважує наступне. Незважаючи на те, що перелік істотних умов праці не є вичерпним, проте, визначаючи умови праці істотними, слід мати на увазі, що такі умови стосуються безпосередньо виконуваної працівником роботи та характеризують саме трудовий процес. Натомість вакцинація не становить змін в організації виробництва і праці у розумінні ч. 3\~ст. 32 КЗпП, а є лише умовою, за якої працівник допускається до виконання своїх трудових обов`язків. У даному випадку, вакцинація не є змінами в організації виробництва і праці у розумінні ч. 3\~ст. 32 КЗпП\~, а лише умовою за якої працівник допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Крім того, наслідки недотримання умов про вакцинацію у вигляді відсторонення від роботи відрізняються від наслідків незгоди із змінами істотних умов праці, якими є звільнення з посади. Отже, право позивачки на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Однак втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і є необхідним для захисту здоров`я учасників освітнього процесу. Досягнення цієї цілі є пріоритетним та виправдовує втручання у право позивачки на повагу до приватного життя та право на працю. Відтак, втручання у право позивачки на працю ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, суд дійшов висновку про законність оспорюваного наказу, відтак - відмову у позові. Зважаючи на правомірність відсторонення позивача від роботи, безпідставною є вимога про допуск до роботи та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed