Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

01.12.2021 позивач [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області позов до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй належить будинок [ADDRESS] . У її будинку зареєстрований її колишній зять [PERSON] , який з 2017 року не проживає. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування своїм майном. За результатами автоматизованого розподілу судової справи, оформленого відповідним протоколом від 01.12.2021 для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 16.12.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Буняк Д.М. у судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримують. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку, а також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. Конверт із поштовим відправленням повернувся до суду повторно із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Таким чином, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений судом про розгляд вказаної справи. Відзиву відповідач не подав. Ухвалою суду від 09.03.2022 постановлено проводити заочний розгляд цивільної справи за згодою позивача. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини. Позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (Індексний номер 107979210 від 18.12.2017). В житловому будинку позивача [PERSON] з 06.10.2017 зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується будинковою книгою. Довідкою про склад сім`ї виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 11.02.2022 №109 доводиться, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає зять [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Як видно з акту обстеження виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 11.02.2022 за №110, комісією при обстеженні встановлено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 06.10.2017 року по даний час за місцем реєстрації не проживає. Даний акт підписав сусід [PERSON] . Відповідно до рішення Турківського районного суду Львівської області від 21.10.2021, розірвано шлюб між [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), який зареєстрований 24.07.2014 в.о. завідувача відділом зі справ громадянського стану в районі Баальбек Генерального управління зі справ громадянського стану МВС Ліванської Республіки за №6067 від 08.09.2014, номер та дата виконання запису акта №976 від 29.10.2014. Рішення суду набрало законної сили. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України. Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві. Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відтак, суд встановив, що позивачці належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. Поряд з цим суд встановив, що відповідач є колишнім зятем позивачки, який зареєстрований на проживання в будинку позивачки, однак з 2017 року за місцем реєстрації не проживає. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивачки, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, спільним побутом з позивачем не пов`язані, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно п. 6 ч.1 ст. 24 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак, позов є підставним і таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн. за подання позовної заяви.

Outcome: approved