Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою але не проживає там з серпня 2021 року. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Реєстрація відповідача позбавляє позивачку можливості вільного володіння та користування належною їй власністю, тому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Адвокат Байда М.О., яка представляє інтереси [PERSON] та діє на підставі Ордеру серії АР № 1073509 від 22.02.2022 року, надала суду заяву про визнання позовних вимог та розгляду справи за відсутності відповідача та його представника. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 15.10.2014 року. Крім власника квартири в ньому також зареєстрована відповідач [PERSON] , яка з серпня 2021 року за місцем реєстрації не мешкає. Особистих речей відповідача у квартирі не має, оплату за комунальні послуги вона не робить. Договір про користування квартирою між позивачем та відповідачем не укладався. Актом від 10.08.2021 року встановлено, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] , 2020 року народження проживає за адресою: [ADDRESS] з 09.08.2021 року. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 405 ЦК України лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим, власником. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. Судом встановлено, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності на квартиру. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , не суперечить вимогам чинного законодавства. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат, враховуючи положення ч.1 ст.142 ЦПК України, суд повертає позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову що складає 496,20 грн., а інші 50 відсотків судового збору, тобто 496,20 грн., підлягають стягненню з відповідача на корись позивача, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved