Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати. Позовні вимоги обгрунтував тим, що він працює у КНП «Сторожинецька БЛІЛ» на посаді водія санітраного транспорту, а 04.02.2022 року йому було вручено наказ № 30 про відсторонення від роботи в зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19, з посиланням на ст.46 КзпП України, частину 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06.04.2000 року, пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2000 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказ МОЗ №2153 від 04.10.2021 року «Про затвердження переліку Професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обовязковим профілактичним щепленням». Позивач не погоджується із вказаним наказом та правовими підставами його видання оскільки він грубо порушує його конституційні права та дискримінує його. Названа стаття Кодексу законів про працю не встановлює можливості відсторонення від роботи внаслідок відсутності щеплення від COVID-19, а названий Закон не встановлює обов`язковості такого щеплення. Застосовуватись може тільки Конституціяґ України, яка має найвищу юридичну силу і гарантує що кожен має право на працю. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про відсторонення його від роботи і поновити його на роботі, а також стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення його від роботи. Відповідач 09.03.2022 року надав відзив на позов у якому позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, виходячи з того, що [PERSON] є працівником закладу охорони здоровя. Відповідно до наказу МОЗ від 04.10.2021р. №2153 він підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Він відмовився від вакцинації, а тому на підставі ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних захворювань» та інших нормативних актів, його її було відсторонено від роботи, яке мало місце не з 04.02.2022 року, як зазначено в наказі, а з 11.02.2022 року так як до цього часу [PERSON] перебував на лікарняному. З 01.03.2022 року [PERSON] був поновлений на роботі, внаслідок зупинення дії наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021 року. Тобто відсторонення в період з 11.02.2022 року до 01.03.2022 року є законним, не порушує жодних прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Посилаючись на викладене просив у позові відмовити. Позовна заява надійшла до суду 16.02.2022 року, провадження по справі відкрито ухвалою від 18 лютого 2022 року з призначенням справи до розгляду на 17 березня в порядку спрощеного позовного провадження, яке відкладалось внаслідок залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог - засновника відповідача Сторожинецьку міську раду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та уточнив, посилаючись на обставини, викладені в позові. Вказав, що дійсно адміністрацією лікарні його було повідмолено про необхідність здійснення щеплення. Але він вважав і вважає, що це порушує його конституційні права і є дискримінацією, а тому відмовився від щеплення і від підписання акту про повідомлення. Він дійсно перебував на лікарняному, а тому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 30 від 04.02.2022 року та виплатити заробітну плату за період з 11 лютого 2022 року по 28.02.2022 року так як з 01.03 2022 року його вже було допущено до роботи. Про вказане написав до суду відповідну процесуальну заяву. Представник відповідача Фрунза А.Е. , позовні вимоги не визнала, з підстав, викладених у відзиві на позов. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, до суду не зявився, але письмовою заявою просив здійснити розгляд справи без його участі. Прийняття остаточного рішення, залишив на розсуд суду. Вирiшуючи цей спiр суд виходить з доказiв наданих суду сторонами, правових підстав звернення позивача до суду та встановлених судом фактичних обставин справи і відповідних їм правовідносин та знаходить позовні вимоги безпідставними, виходячи з наступного. Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобовязаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Докази подаються сторолнами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , згідно його трудової книжки, працює на посаді водія відділення екстренної медичної допомоги коммунального некомерційного підприємства «Сторожинецька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області (в подальшому Сторожинецька БЛІЛ). Індивідуальним письмовим повідомленням № 223 від 31.01.2022 року, [PERSON] повідомлено, з посиланням на законодавчі підстави, про обов`язковість щеплення проти COVID-19 та попереджено про необхідність надання до 03.02.2022 року документу, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19 або довідки про абсолютне протипоказання до вакцинування. Цим повідомленням попереджено [PERSON] , що у випадку ненадання зазначеної документації він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року. 31.01.2022 року комісійно працівниками Сторожинецької БЛІЛ було складено акт про відмову [PERSON] від підпису в повідомленні, яке він отримав та прочитав, з посиланням на порушення вказаним повідомленням і щепленням його прав. Цього ж числа [PERSON] подав до Сторожинецької БЛІЛ, письмову заяву про відмову від ризикованого медичного втручання, а саме від щеплення від коронавірусної інфекції SARS-CoV-2. Наказом № 30 від 04.02.2022 року, по Сторожинецькій БЛІЛ, позивача було відсторонено від роботи з 04.02.2022 року на період відсутності щеплення проти COVID-19 або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоровя по формі № 028-1о, без збереження заробітної плати. 10.02.2022 року Сторожинецькій БЛІЛ стало відомо, що в період з 31.01.2022 року по 04.02.2022 року включно, [PERSON] хворів і перебував на лікарняному, а тому наказом від 11.02.2022 року № 36 були внесені зміни до наказу № 30 від 04.02.2022 року та викладено пункт 1 цього наказу в новій редакції, де зазначено, що відсторонення [PERSON] має місце з 11 лютого 2022 року. Враховуючи Наказ МОЗ № 390 від 25.02.2022 року «Про зупинення дії наказу Міністрерства охорони здоровя» від 04.10.2021 року № 2153 та заяву [PERSON] від 01.03.2022 року, Сторожинецька БЛІЛ скасувала оспорюваний наказ № 30 від 04.02.2022 року «Про відсторонення водія санітарного транспорту КНП «Сторожинецька БЛІЛ» [PERSON] » та наказ № 36 від 11.02.2022 року «Про внесення змін до наказу № 30 від 04.02.2022 року «Про відсторонення водія санітарного транспорту КНП «Сторожинецька БЛІЛ» [PERSON] ». 01 березня 2022 року [PERSON] приступив до роботи. Звертаючись з даним позовом, [PERSON] не погоджується із наказом № 30 від 04.02.2022 року в частині відсторонення його від виконання посадових обов`язків посилаючись на ту обставину, що вказаний наказ є дискримінаційним, вимоги ст. 46 КЗпП України не дотримані так як у вказаній статті відсутня норма про обов`язковість щеплення проти COVID-19, а ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не встановлює обов`язковості щеплення від COVID-19. Положеннями статті 3 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 10 Закону «Про основи законодавства України про охорону здоровя», визначено, що громадяни України зобов`язані піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян та у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно ч.1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту , правця, туберкульозу. Частиною 2 вказаної статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя. Таким центральним органом відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України є Міністерство охорони здоровя України діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Із змісту вказаних норм випливає, що щеплення проти таких інфекційних хвороб, як дифтерія, кашлюк, кор, поліомієліт, правець, туберкульоз є обов`язковими за будь-яких обставин для всіх верств населення. Разом з тим Міністерство охорони здоровя України може встановлювати перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковому щепленню також проти інших (крім тих які зазначені в ч.1 ст. 12 вказаного Закону) інфекційних захворювань і в разі відмови такого працівника від щеплення - працівник підлягає відстороненню від роботи. На виконання своїх законних повноважень Міністерство охорони здоров`я України, наказом від 04.10.2021 № 2153, затвердидо «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Наказ зареєстровано в Міністертві юстиції України 07.10.2021 року за № 1306/36928, що означає, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, оскільки згідно п 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМ України від 28.12.1992 №731, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Згідно вказаного наказу та Переліку із змінами внесеними наказом МОЗ 3 2664 від 30.11.2021 року, на період дії карантину, обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники закладів охорони здоровя державної та комунальної власності, при відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 16.09.2011 року № 595. У відповідності до ст.46 КЗпП України, роботодавець може відсторонити працівника від роботи, якщо працівник: з`явився на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмовляється або ухиляється від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Як уже було судом встановлено при аналізі положень ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153, яким затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відповідно до п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з наступними змінами, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Таким чином [PERSON] , працюючи в закладі охорони здоровя, на період дії карантину, підлягав обов`язковій вакцинації проти COVID-19, при відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Доказів того, що позивачу [PERSON] заборонено, згідно з медичними показаннями, щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суду не надано, а відповідно він в обов`язковому порядку підлягав відстороненню від роботи, що і було правомірно зроблено керівництвом Сторожинецької БЛІЛ. Слід зазначити, що тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що рішення відповідача про відсторонення позивача від роботи є обґрунтованим. Наказ про відсторонення містить підстави та строк відсторонення, містить належні посилання на норми чинного законодавства, що давали підстави для відсторонення позивача від роботи. На думку суду, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги і посилаючись на норми права, некоректно тлумачить ці норми використовуючи і підганяючи їх виключно для оправдування виниклих правовідносиних на свою користь. Так застосовуючи положення ст. 46 КЗпП України, позивач заперечує існування у вказаній нормі позицію законодавця щодо наявності інших, крім тих що зазначені у вказаній статті, випадків, передбачених законодавством, відсторонення працівника від роботи. Таку ж позицію позивач обрав і при застосуванні ч.1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», забуваючи про наявну ч.2 ст. 12 цього Закону, яка передбачає інші випадки ніж встановлені в першій частині. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників. Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Посилаючись на дискримінаційність наказу про відсторонення його від роботи, позивач не навів фактичних даних, які підтверджують, що дискримінація мала місце. Сама по собі вказівка позивача про те, що наказ є дискримінаційним не є достатнім доводом того, щоб відповідач доводив відсутність такої обставини, а суд встановив таку обставину. [PERSON] , працюючи в закладі охорони здоровя, і маючи обов`язок, на період дії карантину, вакцинуватися проти COVID-19, відмовився від обов`язкової вакцинації з підстав які не пов`язані із наявністю абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а по причинах вказаних в його письмовій заяві, які є повністю надуманими, голослівними і не підтвердженими жодними доказами і які судом до уваги взятими бути не можуть. Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та налогошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Аналізуючи викладені обставини та правові норми, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача [PERSON] про визнання незаконним наказу про відсторонення його від роботи, оскільки [PERSON] , як працівник органу охорони здоровя був правомірно, в інтересах його здоровя та здоровя інших людей, відсторонений від роботи. По таких же підставах суд не може і скасувати оспорюваний наказ № 30 від 04.02.2022 року, яким позивача відсторонено від роботи та крім того неможливість скасування вказаного наказу повязується судом з тим, що відповідач скасував цей наказ самостійно по інших підставах, які в розглядуваному позові і в цьому рішенні не аналізуються. Відсутні підстави і для задоволення вимоги позивача про поновлення його на роботі. Суд вважає, що вимога позивача про поновлення на роботі є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника, оскільки поновленню на роботі підлягають лише звільнені працівники. Звільнення працівника, на відміну від відсторонення, веде до повного припинення трудових відносин із працівником, а в даному випадку за [PERSON] зберігалося робоче місце. Також відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі ст. 46 Кодексу Законів про працю України та

Outcome: dismissed