Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 14 червня 2014 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, однак сімейне життя не склалось, тому рішенням суду від 26 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 29 березня 2021 року, шлюб між ними розірвано. Враховуючи, що під час шлюбу сторони проживали разом, тому відповідач був зареєстрований у зазначеній квартирі, яка належить їй на праві власності. З кінця листопада 2019 року спільне життя між ними припинилося і відповідач з власної ініціативи залишив вказану квартиру. Таким чином, будучи зареєстрованим у квартирі, відповідач за вказаною адресою не проживає більше 1 року, своїх речей не тримає, грошових коштів на утримання квартири не надає та на даний час не є членом сім`ї власника, позивачу невідомо місцеперебування останнього. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з указаним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. 19 жовтня 2021 року стороною позивача надано до суду письмові пояснення, в яких просила позов задовольнити повністю, зазначаючи обставини, викладені в заяві. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, 23 лютого 2022 року представником позивачки [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, в порядку частини десятої статті 187 ЦПК України, про поважність причин неявки суду не повідомив. Крім того, у встановлений судом строк, не скористалася своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Судом установлено, що 14 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 14 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 29 березня 2021 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1994 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Крім того, судом установлено, що відповідно до договору дарування Ѕ частини квартири від 20 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дударєвою І. Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 3816, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар Ѕ частини квартири [ADDRESS] (пункт 1 Договору). З огляду на викладене, судом установлено, що на момент звернення до суду з позовом, єдиним власником вказаної квартири є [PERSON] . Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідач [PERSON] , зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Актом про не проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] від 13 липня 2021 року, відповідач не проживає в ній з грудня 2019 року. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У пункті 33 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». З огляду на викладене, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою статті 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом установлено, що спірна квартира належить на праві приватної власності позивачу, а відповідач не проживає в квартирі більше одного року. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивач є власником вищевказаної квартири, відповідач в квартирі не проживає, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростував, та реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved