Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, посилаючись на те, що у період з 16.09.2020р. по 19.04.2021р. він знаходився у трудових відносинах з МКП «Реклама». Під час перебування в трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 25036,06 грн. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка, яка видана боржником за № 56 від 19.04.2021 року. 19 квітня 2021 року він був звільнений, згідно з розпорядженням Чернівецького міського голови № 605-к від 19.04.2021 року. Але в день звільнення, відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Згідно з довідкою відповідача № 56 від 19.04.2021 року МКП «Реклама» повідомляє про борг: 4962,55 грн. - заробітна плата за лютий 2021 р.; 625,48 грн. - заробітна плата за березень 2021 р.; 10462,51 грн. - лікарняний за березень 2021 р.; 3614,23 грн. - зарплата за квітень 2021 р.; 5371,29 грн. - компенсація, квітень 2021 р. Станом на 21.12.2021 року він подав заяву, в якій зазначив, що заборгованість по сплаті заробітної плати залишилась сумі 4421,15 грн. Відповідно до трудового контракту із відповідачем, а саме п.п.а п.4.1 йому встановлено посадовий оклад у розмірі 15196 грн. на місяць. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при його звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 34 робочі дні, вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку. А тому просив стягнути з Міського комунального підприємства «Реклама» на його користь заборгованість по заробітній платі 22036,06 грн. 88 коп. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; покласти на відповідача судові витрати. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових поясненнях на позовну заяву. В останнє судове засідання представники відповідача не з`явились. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що з 16.09.2020 року по 19.04.2021 рік позивач перебував у трудових відносинах з МКП «Реклама», а саме займав посаду директора Міського комунального підприємства «Реклама» за трудовим контрактом, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4-5). Відповідно до трудового контракту від 16.09.2020 року №2225 термін його дії становив до 15.09.2023 року (а.с. 13-18). 19 квітня 2021 року розпорядженням Чернівецького міського голови №605-к від 19 квітня 2021 року, [PERSON] звільнено та розірвано трудовий контракт від 16.09.2020 року №2225 на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористані 18 календарних днів щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток за період роботи з 16.09.2020 року по 19.04.2021 року (а. с. 8-12). Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Представники відповідача в судовому засіданні пояснили, що в лютому 2021 році [PERSON] знаходився на лікарняному, сума лікарняного за лютий 2021 року склала 1071,45 грн. і це нарахування відбулось в березні 2021 року, так як [PERSON] був на лікарняному з 23.02 по 03.03.2021 року. У звітності за лютий 2021 року відображено в березні 2021 року із сумою 2228,04 грн.В березні 2021 року [PERSON] знову знаходився на лікарняному, сума лікарняних склала 6428,70 грн., яка була нарахована та відображена в березні 2021 року. Але звітність подана в сумі 10768,86 грн. При розрахунку лікарняних головним бухгалтером [PERSON] допущено помилку при визначені середньої заробітної плати. Тобто суми, які надає пенсійний фонд пораховані із середнім значенням в сумі 371,34 грн., але оскільки [PERSON] протягом останніх 12 місяців не був офіційно працевлаштований та немає страхового стажу про розрахунку середньої заробітної плати діє обмеження мінімальною заробітною платою, а сума середнього значення склала б 214,29 грн. Оскільки Пенсійний фонд керується поданою звітністю підприємства, суми в довідці були недостовірними, для виправлення сум МКП «Реклама» подано 10.01.2022 р. коригуючий звіт. Згідно з листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 11.02.2022 року надано податковий розрахунок за I і II квартал 2021 року по колишньому працівнику [PERSON] задекларовані суми нарахованої заробітної плати з відповідними типами нарахувань (а.с. 135-136). Ввважали, що заборгованості перед відповідачем по невиплаченій заробітній платі немає, а тому просили відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач фактично погодився з твердженнями відповідача, що заборгованість МКП «Реклама» по оплаті заробітної плати виплачена повністю 13.07.2021р. Дослідивши матеріали справи та заслухавши покази сторін, судом встановлено, що на даний час заборгованість по виплаті заробітної плати відповідачем погашена повністю 13.07.2021р. ( а.с. 134 ), відповідно підстав для задоволення позову в цій частині немає. Позивач у встановленому законом порядку не оскаржив наприклад дії ГУПФУ в Чернівецькій області щодо зміни сум коштів, які йому були зараховані. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Представники відповідача МКП «Реклама», пояснили, що відповідно до наказу №20/1 від 30.03.2020 року у зв`язку з запобіганням виникненню та поширенню коронавірусної хвороби та важким економічним станом на підприємстві всі працівники були переведені на 0,5 ставки з оплатою праці пропорційно до відпрацьованого часу. У МКП «Реклама» не було фінансової можливості виплатити вчасно заборгованість. Цей аргумент на думку суду є безпідставним, оскільки як вбачається з матеріалів справи представники відповідача не надали суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вищевказаний факт, не було надано наприклад, виписки щодо руху коштів по рахунках. Натомість позивач, пояснив, що після звільнення його з посади протягом певного періоду на номер його мобільного телефону приходили смс-повідомлення про зарахування на рахунок МКП «Реклама» коштів, яких вистачало для погашення перед ним заборгованості. Отримання відповідачем тільки в липні 2021 року коштів на оплату лікарняних листів [PERSON] на думку суду також не звільняло МКП «Реклама» від виплати всіх коштів позивачу в день його звільнення. Отже судом встановлено, що відповідач мав реальну можливість розрахуватись з позивачем в строки, передбачені законодавством, але цього не зробив, відповідно є підстави для задоволення позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Проте, відповідно до пункту 4 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Щодо вимог позову про визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням обставин справи та практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, судом встановлено наступне. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18): «за змістом приписів статей 94, 116,-117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених, працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати». Таким чином, Велика Палата Верховного суду у наведеному висновку чітко визначила правову природу відповідальності роботодавця за час затримки розрахунку при звільненні та її спеціальний характер, який полягає у: 1) порядку її застосування, передбаченому статтями 116, 117 КЗпП України; 2) її виключною спрямованістю - захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу; 3) спеціальній санкції. Невиплата належних звільненому працівникові сум у строки визначені законом, будучи за своєю правовою природою триваючим правопорушенням, повинна характеризуватись тим, що роботодавець після вчинення такого правопорушення (невчинення дій передбачених законом, тобто бездіяльності) і надалі продовжує перебувати у стані безперервного продовження цієї бездіяльності. Згідно з позицією Верховного Суду України, наведеній у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, відповідно до якої при прийнятті судом рішення щодо задоволення вимог (повного або часткового) працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, судам необхідно враховувати і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вищенаведена позиція Верховного Суду України підтверджується і практикою застосування норм закону (статей 116, 117 КЗпП України) Верховним Судом. Так, у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18 міститься висновок, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Окрім цього, Верховний Суд у цій же постанові підтвердив об`єктивність та законність врахування судом апеляційної інстанції таких обставин як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 676/4533/16-ц взято до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та наведено наступний висновок за результатами розгляду касаційної скарги: «За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про часткове задоволення позову та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі суми належні до сплати. При цьому, враховуючи неістотність суми із сумою, яку позивач просить стягнути у порядку визначеному статтею 117 КЗпП України судами застосовано принцип співмірності й зменшено розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні». Аналогічна практика застосування положень статей 116, 117 КЗпП України щодо врахування таких обставини, як розмір недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність заборгованості, дій відповідача щодо її виплати спостерігається і у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 456/2853/11-ц та від 16 квітня 2018 року у справі № 759/13334/16-ц. При визначенні середньоденного заробітку суд враховує наступне: Позивач був звільнений 19 квітня 2021 року, тому для підрахунку середньоденного заробітку беремо розмір заробітної плати, отриманий ним в лютому та березні 2021 року. Згідно з табелями обліку робочого часу (а.с. 50-51) [PERSON] в лютому 2021 року відпрацював 16 робочих днів, а в березні 2021 року - 2 робочих дні. Згідно з Індивідуальними відомостями на особу [PERSON] . Пенсійного фонду України (а.с. 153) за лютий 2021 року сума заробітку для нарахування пенсії складає 7236 грн. 11 коп. Згідно з довідкою про нарахування коштів та відповідність даних, поданих МКП «Реклама» від 01.12.2021 року (а.с. 115) за лютий 2021 року, лікарняний склав 1071 грн. 45 коп. Віднімаємо від суми заробітку за лютий 2021 року суму лікарняного і отримуємо, що за 16 відпрацьованих робочих днів лютого заробітна плата позивача складає 6164 грн. 66 коп. Саме ця сума значиться в довідці ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 11.02.2022 року (а.с. 136) в першому рядку за лютий 2021 року. Згідно з Індивідуальними відомостями на особу [PERSON] . Пенсійного фонду України (а.с. 153) за березень 2021 року сума заробітку для нарахування пенсії складає 7205 грн. 69 коп. Згідно з довідкою про нарахування коштів та відповідність даних поданих МКП «Реклама» від 01.12.2021 року (а.с. 115) за березень 2021 року лікарняний склав 6428 грн. 70 коп. Віднімаємо від суми заробітку за березень 2021 року суму лікарняного і отримуємо, що за 2 відпрацьованих робочих дні березня 2021 року заробітна плата позивача складає 776 грн. 99 коп. Саме ця сума значиться в довідці ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 11.02.2022 року (а.с. 136) в першому рядку за березень 2021 року. Отже, за 18 відпрацьованих у лютому та березні 2021 року робочих днів, позивач отримав заробітну плату в сумі 6941 грн. 65 коп. (6164 грн. 66 коп. + 776 грн. 99 коп.). Розділивши цю суму на кількість відпрацьованих робочих днів, отримуємо його середньоденний заробіток - 385 грн. 65 коп. З часу звільнення [PERSON] з посади директора МКП «Реклама» 19.04.2021 року по 12.07.2021 року включно, згідно з довідкою від 21 лютого 2022 року (а.с. 134) минуло 56 робочих днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] складає: 18 (робочих днів) помножити на 385 грн. 65 коп. (середньоденний заробіток) = 21596 грн. 40 коп. з відрахуванням податків і платежів. Отже саме цю суму необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн., які були сплачені ним під час зверненні до суду з позовом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача МКП «Реклама» необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 21596 грн. 40 коп. з відрахуванням податків і платежів, задовольнивши частково позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial