Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

Позивач звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області області з позовною заявою за змістом якої просить визнати незаконним та скасувати наказ від 09.12.2021 року № 288-К «Про відсторонення від роботи [PERSON] », а також зобов`язати відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з моменту відсторонення по час фактичного допуску до роботи. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з 22.07.2002 року працює у Ватутінській міській філії Черкаського обласного центру зайнятості на посаді провідного фахівця з профорієнтації відділу надання соціальних послуг. У листопаді 2021 року керівником Черкаського обласного центру зайнятості протиправно вимагалась від неї медична інформацію щодо проходження вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також повідомлено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати в разі ненадання медичних документів, що підтверджуватимуть наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи наявності протипоказань щодо такого щеплення. У подальшому, 09.12.2021 року її ознайомлено з оскаржуваним наказом № 288-К, яким її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 року на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до усунення причин відсторонення від роботи. Вважає оскаржуваним наказ незаконним, оскільки він порушує її конституційне право на працю та отримання винагороди за неї, та просить поновити порушені права. До початку розгляду справи по суті, позивач надала до суду заяву про уточнення позовних вимог, зокрема про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 451,06 грн. за 1 робочий день, за період часу з 09.12.2021 року по 01.02.2022 року в сумі 16 238,16 грн. Відповідачем подано до суду відзив за змістом якого позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки 16.11.2021 року позивач, яка з 01.01.2017 року працює провідним фахівцем з профорієнтації відділу надання соціальних послуг Ватутінської міської філії Черкаського обласного центру зайнятості, тобто є працівником установи, що належить до сфери управління центральних органів виконавчої влади, ознайомлена з повідомленням про те, що з 09.12.2021 року на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення від COVID-19 є обов`язкове для працівників сфери управління центральних органів виконавчої влади, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 року № 2393, яким внесено зміни до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Оскільки станом на 09.12.2021 року позивачем не надано ні документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19, ні довідки про наявні протипоказання за ф. №028-1/о, ні негативного результату тестування, відповідно до вимог ч. 1 ст. 46 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних захворювань», Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», оскаржуваним наказом її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково вказала, що відповідно до діючого законодавства щеплення від коронавірусу є виключно добровільним, а тому законами України не передбачено можливість відсторонення від роботи без збереження заробітної плати в разі не проходження вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Також повідомила, що відповідно до наказу відповідача від 04.03.2022 року № 74-к «Про зупинення дії наказу від 09.12.2021 № 288-к» її поновлено на роботі з 01.03.2022 року, тож період вимушено прогулу становить з 09.12.2021 року по 28.12.2022 року. Представник відповідача Клименко А.І., повноваження якої підтверджено довіреністю від 20.01.2022 року № 17-07/199, в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Придніпровським районним судом м. Черкаси, заперечила проти задоволення позовних вимог, оскільки дії керівництва Черкаського обласного центру зайнятості щодо видачі оскаржуваного [PERSON] наказу від 09.12.2021 року № 288-к, відповідали вимогам діючого законодавства, про що безпосередньо вказано у відзиві на позовну заяву. Також підтвердила факт зупинення дії оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі з 01.03.2022 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Сторонами не заперечувалось, що позивач [PERSON] з 22.07.2002 року працює на посаді провідного фахівця з профорієнтації відділу надання соціальних послуг Ватутінської міської філії Черкаського обласного центру зайнятості та в період часу з 09.12.2021 року, на підставі оскаржуваного наказу від 09.12.2021 року № 288-к, до 01.03.2022 року була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати в зв`язку з відсутністю профілактичного щеплення від COVID-19, тож вказані обставини до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Оскаржуваний наказ Черкаського обласного центру зайнятості від 09.12.2021 року № 288-к мотивований положеннями ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153 «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» із змінами, п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами, та ненаданням [PERSON] документів, що передбачені повідомленням від 16.11.2021 року № 18, невиконанням нею вимог обов`язкового профілактичного щеплення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, законами України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та іншими підзаконними нормативно-правовими актами. Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Положеннями ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями п. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно змісту ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язковими є профілактичні щеплення проти дифтерії, коклюша, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, які включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. З огляду на вказане, на даний час чинним законодавством України до обов`язкових віднесено лише щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу, а розширення даного переліку обов`язкових щеплень можливе виключено в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Згідно пп. 2) п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції на час винесення оскаржуваного наказу), передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до п. 4 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. З огляду на вказане, суд вважає, що оскільки відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень ст. 8, п. 1 ст. 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать вищевказані постанова Кабінету Міністрів України та наказ Міністерства охорони здоров`я України. Крім того, відповідно змісту ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав, а крім іншого має вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина. Положеннями ч.ч. 2, 3, 6 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. З огляду на вказане, оскільки рішення про можливість відсторонення працівників, які підлягають відстороненню від роботи в зв`язку з не проходженням профілактичного щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, прийнято в формі постанови Кабінету Міністрів України, та в спосіб, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 92 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд вважає за необхідне застосовувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 8, 43, 92 Конституції України, а не пп. 2) п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, яка їм суперечить. Вказане узгоджується з висновками, викладеними в п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Водночас суд не приймає посилання відповідача на практику Європейського суду з прав людини в контексті виправдання дій відповідача при відстороненні працівника від виконання ним роботи, бо в протилежному випадку це суперечило б суті та змісту самої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покликаної до забезпечення і розвитку прав людини та її основоположних свобод у будь-яких сферах життя, в тому числі трудового, цієї особи. Крім того, і в наведених самим же відповідачем прикладах судової практики ЄСПЛ, і в інших випадках Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою обмеження прав особи дійсно допускається, але будь-які втручання мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. Крім того, суд констатує, що на даний час не має жодної правової позиції ЄСПЛ про відсторонення від роботи працівника, невакцинованого проти COVID-19. Також суд критично оцінює посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 10.03.2021 року в справі № 331/5291/19, так як предметом розгляду даної справи було визнання недійсним та скасування наказів про відсторонення від занять учнів, які не щеплені за віком від хвороб, прямо передбачених законами України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», що свідчить про те, що обставини справи № 331/5291/19 не є аналогічними обставинам справи, що розглядається. Відповідач, вручивши [PERSON] повідомлення про необхідність подання перелічених в ньому документів та відсторонивши в подальшому її від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично поклав на неї обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові за законом. З наведених судом нормативних актів вбачається, що вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкові, ні як обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Відтак, оскаржуваним наказом порушено її права гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. З огляду на вказане, через своє здоров`я, у вигляді відсутності протипоказань до вакцинації від COVID-19, [PERSON] була позбавлена можливості заробляти собі на життя, тож фактично опинилася в гіршому становищі, ніж якби мала протипоказання до такої вакцинації. Запобігання зараженню вірусом, не може розглядатись як легітимна мета за обставинами цієї справи, оскільки обмеження [PERSON] у праві заробляти собі на життя та на повагу до її приватного життя полягає в праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України за законом. Відповідач не довів, що обмежувальний захід, у вигляді відсторонення позивача від роботи, який мав для неї негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої мети запобіганню зараженню коронавірусом SARS-CoV-2 працівників Ватутінської міської філії Черкаського обласного центру зайнятості та його відвідувачів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржуваний наказ Черкаського обласного центру зайнятості № 288-к від 09.12.2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] » є протиправним та підлягає скасуванню. З огляду на вказане, задовольняючи також позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує наступне. Наказом Черкаського обласного центру зайнятості від 04.03.2022 року № 74-к «Про зупинення дії наказу від 09.12.2021 № 288-к» з 01.03.2022 року зупинено дію оскаржуваного наказу та [PERSON] допущено до роботи з 01.03.2022 року. Таким чином, [PERSON] фактично було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі оскаржуваного наказу, в період часу з 09.12.2021 року по 28.02.2022 року, включно, що не заперечувалось сторонами, тож загальний період відсторонення становить 55 робочих днів (грудень 2021 року - 16 робочих днів, січень 2022 року - 19, лютий 2022 року - 20). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до змісту п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995 року № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи № 11-17/3090, виданої 03.12.2021 року Черкаським обласним центром зайнятості, [PERSON] за останні 2 місяці до незаконного відсторонення, тобто жовтень (20 робочих днів) та листопад (22 робочих дні) 2021 року, нараховано заробітної плати на загальну суму 18 944,62 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували її відстороненню, на підставі оскаржуваного наказу від 09.12.2021 року № 288-к, становить 451,06 грн. (18 944,62 грн. / 42 днів), тож наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення від роботи без збереження заробітної плати за період з 09.12.2021 року до 01.03.2022 року в сумі 24 808 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісім) грн. 30 коп. (451,06 грн. х 55 днів). Задовольняючи позовні вимоги суд, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір за подачу даної позовної заяви в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн., що підтверджується квитанцією відділення «Черкаське № 38» АТ КБ «ПриватБанк» від 04.01.2022 року № 0.0.2404385207.1, оскільки підстав для звільнення відповідача від його сплати, судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved