Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-24 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом до [PERSON] , у якому просив розірвати шлюб між ним і відповідачкою, зареєстрований 20 листопада 1993 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Буського РУЮ у Львівській області, актовий запис № 86; поділити житловий будинок, сарай «Б», літню кухню «В», погріб «Пг», вбиральню «У», колодязь «К», огорожу №1, ворота №2 по [ADDRESS] , виділивши йому та відповідачці у власність по Ѕ частці житлового будинку, прилеглих будівель та споруд і земельну ділянку. Крім того, уточнивши свої позовні вимоги, позивач просить також: визнати за ним право власності на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] та на 2/3 частки земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою. При цьому, просив за відповідачкою визнати право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки. В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] покликається на те, що з 20.11.1993 року до цього часу вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого народилось двоє синів: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Після народження першого сина позивач перебував на заробітках у Чехії, де заробив понад 1500 доларів США, що після інфляції на сьогодні становить 5000 доларів США. Крім того у 25 жовтня 2001 року позивач продав свою квартиру по [ADDRESS] за 10000 грн., що на даний час у зв`язку з інфляцією становить 150 000 грн. Незадовго після цього, 10 січня 2002 року позивач придбав спірний будинок як незавершене будівництво з приналежними до нього будівлями та спорудами житловою площею 46,2 кв.м., що був оформлений згідно договору купівлі-продажу на відповідачку. Згодом його загальна площа збільшилась на 25 кв.м. саме за рахунок грошових коштів батька і брата позивача, що є підставою для збільшення його частки при поділі спірного будинку між сторонами, а тому просить заявлені позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Просить визнати спільною сумісною власністю сторін наступне майно, визнавши за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, а також визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку по [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами. При цьому, відповідачка просила за позивачем визнати право власності на 1/3 частини вищевказаних житлових будинків. В обгрунтування зустрічних позовних вимог відповідачка [PERSON] покликається на те, що вона із позивачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 1993 року, від якого народились двоє синів. У спірному житловому будинку по [ADDRESS] вона проживала разом із позивачем згідно договору купівлі-продажу від 10.01.2002 року, власником якого є саме відповідачка. Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0962 га, розташованої по [ADDRESS] , яка виділена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що була нею приватизована згідно рішення Буської міської ради від 22.11.2002 року. Через виникнення конфліктних ситуацій із позивачем, який зловживаючи алкогольними напоями, завдав тілесних ушкоджень відповідачці, після чого вона забрала дитину та особисті речі, пішовши проживати в орендовану квартиру, а позивач залишився проживати в спірному житловому будинку в м. Буську. Відтак, позивачка визнає, що подальше спільне проживання разом із позивачем та збереження шлюбу є неможливим, а тому визнає вимогу про розірвання шлюбу між ними. Оскільки позивач має велику заборгованість перед відповідачкою по сплаті аліментів на утримання їх сина, а тому відповідачка вважає, що при поділі спільного сумісного майна подружжя, її частка має бути більшою та складати 2/3 частки спірного майна. Крім того, відповідачка вважає, що поділові між сторонами у вищевказаних частках також підлягає належний на праві власності позивачу житловий будинок по [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами. Отже відповідачка просить задовольнити її зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу, матеріали вказаної цивільної справи передані на розгляд судді [PERSON], який після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, ухвалою від 02.03.2018 року відкрив провадження у справі, а ухвалою від 31.10.2018 року закрив підготовче провадження із призначенням справи до судового розгляду по суті. Ухвалою судді від 17.10.2019 року, після заміни складу суду в зв`язку зі звільненням у відставку судді Буського районного суду Львівської області [PERSON] , вказану позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 14.11.2019 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом об`єднання їх в одне провадження разом із первісним позовом. Відповідно до ухвали суду від 10.02.2020 року задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про витребування у ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» матеріали інвентаризаційних справ на спірні два житлові будинки. Ухвалою суду від 14.08.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом та клопотання представника відповідача за первісним позовом про роз`єднання первісних і зустрічних позовних вимог. Відповідно до ухвали суду від 08.09.2020 року в даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (на предмет технічної можливості реального поділу спірних житлових будинків і варіантів для такого поділу), проведення якої доручено ТзОВ «Гал-Світ», а провадження у справі на час експертизи зупинено. Ухвалою суду від 15.12.2020 року відновлено провадження у справі за наслідками проведення зазначеної судової експертизи. Відповідно до ухвали суду від 16.04.2021 року в даній справі було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу (на предмет додаткових можливих варіантів реального поділу спірного житлового будинку по [ADDRESS] ), проведення якої доручено експерту ТзОВ «Гал-Світ» Табунщик Т.Я., а провадження у справі на час експертизи зупинено. Ухвалою суду від 11.06.2021 року повторно відновлено провадження у справі за наслідками проведення зазначеної додаткової судової експертизи. Відповідно до ухвали суду від 09.07.2021 року закрито підготовче провадження із призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Лозинський І.П. в судовому засіданні заявлений первісний позов підтримали повністю, а проти задоволення зустрічного позову заперечили, покликаючись на те, що придбаний сторонами під час шлюбу житловий будинок по [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який згідно вимог статті 70 Сімейного кодексу України підлягає поділу між сторонами порівну, як і спірна земельна ділянка під ним, що була їм виділена для обслуговування вказаного житлового будинку, оскільки неможливо, маючи частку в житловому будинку, не мати відповідної частки в земельній ділянці, а згідно чинного законодавства при переході права власності на житловий будинок переходить відповідна частка на землю. При цьому, представник позивача звернув увагу суду на те, що відповідачка не навела жодних правових підстав для збільшення своєї частки до 2/3. Що стосується спірного житлового будинку по [ADDRESS] , що раніше належав діду позивача як об`єкт колгоспного двору, а згодом був приватизований останнім, а тому відповідачка не може на нього претендувати, а відтак спірний будинок поділу не підлягає. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Волошин С.В. у судове засідання не з`явились, а від представника до суду надійшла письмова заява про розгляд справи у їх відсутності. У поданій заяві представник відповідачки просить зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю, визнавши за його довірителькою право власності на 2/3 частки спірного майна, оскільки разом із нею залишається проживати неповнолітній син сторін по справі, про що зазначив сам позивач [PERSON] у своїй позовній заяві. Окрім того, представник відповідачки заперечує проти поділу спірної земельної ділянки, оскільки така була приватизована відповідачкою в порядку забезпечення її права на отримання своєї частки у земельному фонді. Також відповідачка [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу між сторонами. Сторони по справі скористались своїми правами на подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив і запереченні на відповідь, де кожен із них настояли на своїх позовних вимогах, виходячи із вищенаведених мотивів і доводів. Заслухавши доводи позивача за первісним позовом та його представника, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним і зустрічним позовами підлягають до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що із 20 листопада 1993 року до цього часу сторони по справі перебувають у зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Буського РУЮ у Львівській області шлюбі (актовий запис № 86), від якого у сторін народились діти: син [PERSON] , [INFO] і син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до приписів статті 112 Сімейного Кодексу України, пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач за первісним позовом [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати разом із відповідачкою однією сім`єю. На примирення не згідний і тому вважає, що необхідно розірвати шлюб. Вважає, що зберегти сім`ю вже не можливо, а тому прийшов до висновку, що найкращий вихід для них обох буде розлучення. Також проти цієї позовної вимоги не заперечує сама ж відповідачка, визнавши цю вимогу. Крім цього, суд враховує інтереси дітей сторін, оскільки їх повноцінний розвиток та виховання у сім`ї, у якій відсутнє взаєморозуміння та існують постійні конфлікти є неможливим. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Відтак, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. Крім того, як убачається із матеріалів справи, що 10 січня 2002 року сторонами за час шлюбу було придбано у приватну власність спірний житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 10.01.2002, що згідно Реєстраційного посвідчення №372 від 28.01.2002 року право власності на вказаний житловий будинок виникло та було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] . Крім того, сторонами за час шлюбу набуто право власності на спірну земельну ділянку площею для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0962 га, розташованої по [ADDRESS] , яка виділена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, про що вбачається із оформленого на ім`я відповідачки [PERSON] . Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ 006114 від 30.07.2003. Із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи фактичні обставини, що спірний житловий будинок і земельна ділянка, надана для його будівництва та обслуговування придбані сторонами по справі під час шлюбу, а в них обох є спільний інтерес щодо поділу вказаного житлового будинку в натурі між ними, кожен із яких просить виділити собі більшу частку в розмірі 2/3 та відповідно 1/3 частки передати опоненту, а тому згоди щодо часток у спірному майні подружжя між сторонами не досягнуто, внаслідок чого і виник даний спір. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, п. 5, абзац 11 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне законодавче положення закріплено статтею 321 ЦК України. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено нормою статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою та другою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того, на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16. В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Як убачається із матеріалів справи, що спірний житловий будинок придбаний в період шлюбу між сторонами з метою спільного проживання однією сім`єю в даному житловому будинку, а тому суд вважає доцільним визнання за кожною зі сторін у справі права власності по Ѕ частині спірного житлового будинку. При цьому, суд вважає необгрунтованими доводи кожної зі сторін цього спору про збільшення їх часток у спірному будинку, оскільки позивач за первісним позовом не довів належними та допустимими доказами факту придбання спірного житлового будинку ним за свої особисті грошові кошти, на що сторона позивача покликалась у ході судового розгляду даної справи як на підстави збільшення його частки у спільному майні подружжя. Також доводи сторони відповідача щодо наявності великої заборгованості позивача перед відповідачкою по сплаті аліментів на утримання їх сина, як на підставу збільшення її частки в спірному майні, не заслуговують на увагу та спростовуються відповідним розрахунком державного виконавця Буського ВДВС ВП №53824754 від 17.11.2021 року, із якого вбачається про відсутність заборгованості позивача зі сплати аліментів станом на жовтень 2021 року, чого відповідачка в судовому засіданні не заперечила. Крім того, сторонами заявлено вимогу про реальний поділ спірного житлового будинку між сторонами, правове обгрунтування чого полягає у наступному. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Згідно частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 2, ч. 3 ст. 358 цього Кодексу). Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 2, ч. 3 ст. 364 ЦК України). Частинами першою та другою статті 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №019/21 від 04.06.2021 року, складеного судовим експертом Табунщик Т.Я., вбачається технічна можливість реального розподілу спірного будинковолодіння [ADDRESS] , де експертом запропоновано два варіанти такого поділу між сторонами. Зокрема, згідно другого варіанту розподілу спірного майна до указаного Висновку судового експерта, який на думку суду є найбільш доцільним, запопоновано виділити першому співвласнику Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: приміщення № 1-1 - коридор площею 3,2 кв.м.; приміщення № 1-2 - коридор літ 1-2 площею 12,1 кв.м.; приміщення № 1-3 - кухня площею 7,1 кв.м.; приміщення № 1-4 - житлова кімната площею 21,1 кв.м., а всього по житловому будинку - 43,5 кв.м.; Ѕ частину літньої кухні літ. «В» (тильна сторона); праву частину сараю літ «Б», вбиральню літ «У». Натомість другому співвласнику запропоновано виділити: Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: приміщення № 1-5 - житлова кімната площею 12,1 (12,2) кв.м.; приміщення № 1-6 - житлова кімната площею 25,1 кв.м.; приміщення № 1-7 - ванна площею 4,7 кв.м., а всього по житловому будинку - 42,0 кв.м.; Ѕ частину літньої кухні літ. «В» з підвалом літ «Пг»; ліву частину сараю літ «Б». Залишити у спільному користуванні обох співвласників: колодязь літ «К», огорожу № 1, ворота з хвірткою №2, залишивши також у їх користуванні горище житлового будинку по [ADDRESS] для використання кожному із них над виділеними житловими приміщеннями вказаного житлового будинку. Грошова компенсація за зменшення частки у власності будинковолодіння по [ADDRESS] належить другому співвласнику Ѕ частини, що становить 32 127,50 грн., яку повинен сплатити перший співвласник - другому співвласнику Ѕ частини будинковолодіння. Оскільки разом із відповідачкою [PERSON] залишається проживати неповнолітній син сторін по справі, про що зазначив сам позивач [PERSON] у своїй позовній заяві, а тому суд вважає справедливим виділити позивачу другу частину, а відповідачці - першу частину в розподілі спірного будинковолодіння, яка є більшою за площею. Також, суд вважає, що слід стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 32 127,50 грн. у якості грошової компенсації за різницю між ідеальними та реальними частками сторін внаслідок поділу спільного майна подружжя, відсутність в судовому засіданні будь-яких заперечень представників сторін щодо такої грошової компенсації між сторонами, що узгоджується із нормою частини другої статті 364 ЦК України. Отже, суд приходить до переконання про часткове задоволення первісного та зустрічного позову шляхом поділу між сторонами у рівних частинах спірного житлового будинку по [ADDRESS] із урахуванням висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №019/21 від 04.06.2021 року. Що стосується вимоги позивача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, зокрема щодо визнання за ним права власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки, а за відповідачкою визнати право власності на 1/3 частину такої земельної ділянки, суд вважає, що заявлена позивачем вимога підлягає до часткового задоволення шляхом визнання за кожною зі сторін права власності по Ѕ частині спірної земельної ділянки, виходячи із того, що приписами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Оскільки спірна земельна ділянка придбана в період шлюбу сторонами по справі, частки яких є рівними, незважаючи на оформлення права власності на неї саме за відповідачкою, згадана земельна ділянка надана саме для обслуговування спірного житлового будинку, частки у якому також визначені судом за сторонами як рівні, а тому суд вважає доцільним визнання за кожною зі сторін у справі права власності по Ѕ частині спірної земельної ділянки. При цьому, суд вважає помилковими заперечення сторони відповідача за первісним позовом проти поділу спірної земельної ділянки, оскільки така була приватизована відповідачкою в порядку забезпечення її права на отримання своєї частки у земельному фонді, виходячи із вищенаведених мотивів, а також, зважаючи на те, що норма пункту 5 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок її приватизації стосується, зокрема, земельних ділянок, що перебували у користуванні такого члена подружжя, чого в даному випадку не має. Більше того редакція вищевказаної норми закону не існувала на час виникнення спірних правовідносин щодо набуття відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку (30 липня 2003 року), оскільки введена в дію значно пізніше, шляхом доповнення пунктом 5 частини першої статті 57 СК України згідно із Законом № 4766-VI від 17.05.2012. Що стосується позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання за відповідачкою права власності на 2/3 частки житлового будинку по [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, що належить на праві власності позивача за первісним позовом, суд вважає, що у задоволенні заявленої вимоги слід відмовити повністю, виходячи із наступного. Як убачається із матеріалів справи, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Купченською сільською радою від 04.01.2010 року. Судом установлено, що вищевказаний правовстановлюючий документ на спірний житловий будинок було видано позивачу на підставі рішення виконкому №30 від 17.12.2009, яким доручено Львівському БТІ оформити право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , який згідно погосподарських книг Купченської сільської ради рахувався за позивачем. При цьому, як слідує із матеріалів справи, що спірне майно на праві колгоспного двору належало померлим родичам позивача у 1974-1979 роках (дід, баба, батьки позивача), які проживали у спірному житловому будинку та були прописані. Зокрема, головою господарства рахувався [PERSON] , 1923 р.н., який є дідом позивача, працював у сільському господарстві (коваль). Позивач [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку в с. Купче з народження до [INFO] , а відповідачка ніколи там не була прописана і не проживала (а.с. 107-111, 124-125 том І). За приписами ст. 120, 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. Відповідно до абзацу другого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Оскільки, позивач [PERSON] набув право власності на спірне майно, яке належало на праві колгоспному двору до 15 квітня 1991 року, але юридично оформив його пізніше, на думку суду вказує на те, що вказаний житловий будинок є особистою приватною власністю позивача, оскільки був набутий останнім ще до шлюбу, а тому поділу не підлягає. Крім того, оскільки позивачем за первісним позовом [PERSON] самостійно було сплачено вартість проведеної додаткової судової еспертизи у розмірі 4800,00 грн., що підтверджується наявною у справі копією банківської квитанції №4 від 26.05.2021, а відтак, ураховуючи часткове задоволення позовних вимог кожної зі сторін цього спору, із відповідачки на користь позивача слід стягнути половину вартості оплаченого ним ескпертного дослідження, що становитиме 2400 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 640 грн. за позовною вимогою про розірвання шлюбу, а тому враховуючи задоволення цієї вимоги, такий збір слід стягнути з відповідачки на користь позивача. Крім того, розмір судового збору повинен становити 1% від ціни позову, яка визначається дійсною вартістю спірного майна. Як убачається із висновку експерта №019/21 від 04.06.2021, що вартість спірного житлового будинку по [ADDRESS] становить 971175 грн., визнана судом за кожною зі сторін по справі Ѕ його частини становитиме 485587,50 грн., а тому судовий збір повинен становити 4855,88 грн. (485587,50 х 1%). У той же час, як убачається із матеріалів справи, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду із вищевказаним позовом було сплачено судовий збір за вказаною майновою вимогою про поділ будинку в сумі 4800,00 грн., а тому із позивача на користь держави слід стягнути різницю судового збору в сумі 55,88 грн. (4855,88 - 4800,00). Водночас, оскільки відповідачкою [PERSON] під час звернення до суду із зустрічним позовом було сплачено судовий збір за вказаними майновими вимогами у розмірі 768,40 грн., а тому з відповідачки на користь держави слід стягнути різницю судового збору в сумі 4087,48 грн. (4855,88 - 768,40), а враховуючи відмову в задоволенні вимоги за зустрічним позовом про визнання за відповідачкою 2/3 частки у житловому будинку по [ADDRESS] , дійсна вартість якої, згідно висновку експерта № 028/20 від 27.11.2020, становить - 104101 грн., а тому з відповідачки на користь держави слід додатково стягнути судовий збір за цією відмовленою вимогою в розмірі 1041,01 грн. (104101 х 1%), а всього з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 5128,49 грн. (1041,01 + 4087,48). Ураховуючи наведене та

Outcome: partial