Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав власності. Просить скасувати рішення (реєстраційний запис) державного реєстатора прав на нерухоме майно Душека Ігоря Михайловича, індексний номер 22619911 від 06 липня 2015 року (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію 30 червня 2015 року права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року у справі №465/2213/15; визнати недійсним договір дарування від 08 липня 2015 року, відповідно до якого [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] подарувала дочці - [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Роксоляною Іванівною; скасувати рішення (реєстраційний запис) індексний номер 227003944 від 08 липня 2015 року державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тишківської Роксоляни Іванівни про державну реєстрацію права спільної часткової власності (розмір частки 1/2) на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування від 08 липня 2015 року, серія та номер 877, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Роксоляною Іванівною. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 05 червня 2013 року між ним, позивачем, та відповідачем [PERSON] укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого він, позивач, передав відповідачу грошові кошти в сумі 179 520,00 гривень, що за курсом продажу долара США, встановленим міжбанківським валютним ринком України на момент отримання позики (05 червня 2013 року), становило еквівалент 22 000,00 доларів США, як безвідсоткову, строкову позику. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2017 року у справі № 464/4280/17, яке набрала законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 570 166,50 грн. основного боргу, 51 038,75 грн. трьох відсотків річних та 6 212,06 грн. сплаченого судового збору. 10 січня 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до Сихівського відділу Державної виконавчої служби міста Львів з письмовою заявою, в якій повідомив про своє важке матеріальне становище, відсутність рухомого та нерухомого майна, а також про відсутність інших активів і як наслідок неможливість виконання зобов`язань перед [PERSON] . Проте, ним, позивачем, виявлено належне боржнику майно, яке фактично зареєстроване на іншу особу - квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року у справі № 465/2213/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнано і затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до якої визнано право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,5 кв. м. На підставі вказаної ухвали Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року [PERSON] зареєструвала за собою в цілому право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,5 кв. м. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 22619911 від 06 липня 2015 року, Державний реєстратор Душек Ігор Михайлович, Львівське міське управління юстиції. В подальшому, на підставі договору дарування від 08 липня 2015 року, [PERSON] подарувала 1/2 частку квартири [ADDRESS] малолітній дочці - [PERSON] , [INFO] . Вказаний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Роксоляною Іванівною. Цього ж дня, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тишківська Роксоляна Іванівна, як державний реєстратор прав на нерухоме майно, на підставі вказаного договору дарування прийняла рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності (1/2 частки) на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (індексний номер 227003944). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі - [PERSON] - задоволено, ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року відхилено касаційну скаргу [PERSON] , ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду. З огляду на зміст наведених вище судових рішень у відповідача [PERSON] ніколи не припинялося право спільної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 62,5 кв. м., а у [PERSON] ніколи не виникало права особистої власності в цілому на вказану квартиру. Таким чином, на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова реєстрація за [PERSON] від 19 червня 2015 року у справі № 465/2213/15 в цілому права особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,5 кв. м., відповідно до рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 22619911 від 06 липня 2015 року, державного реєстратора Львівського міського управління юстиції Душека Ігоря Михайловича, є незаконною та протиправною. Зазначає, що недійсним є договір дарування від 08 липня 2015 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] малолітній дочці - [PERSON] , [INFO] . Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишаківською Роксоляною Іванівною. При цьому предметом цього договору дарування є майно, яке насправді належить [PERSON] . Вважає, що зміст договору дарування від 08 липня 2015 року, на підставі якого [PERSON] подарувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] малолітній дочці - [PERSON] , від імені якої діяли [PERSON] та [PERSON] , суперечить п. 6, ч. 1 ст. З, ч. З ст. 13, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 317, ч. 5 ст. 319, ч. 1 ст. 717 ЦК України при цьому, такий договір укладено щодо майна, власником якого є [PERSON] , волевиявлення якого на вчинення дарунку у договорі відсутнє, а дарувальник [PERSON] , укладаючи цей договір діяла на підставі не чинної ухвали Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року у справі № 465/2213/15; внаслідок укладення такого договору [PERSON] було позбавлено можливості отримати погашення боргу, який виник ще 02 липня 2014 року на підставі договору позики грошових коштів від 05 червня 2013 року. Відтак, просить позов задоволити. Матеріали цивільної справи поступили до Франківського районного суду м. Львова 04.04.2018р. та відповідно до ухвали судді Франківського районного суду м. Львова Гулієвої М.І. від 31.05.2018р. призначені до підготовчого розгляду. 27 червня 2018 року Управлінням державної реєстрації Львівської міської ради подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, що пред"явлені до управління. Щодо самої суті позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Душека Ігоря Михайловича, індексний номер 22619911 від 06 липня 2015 року на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова у справі №465/2213/15, то така на дату прийняття рішення державного реєстратора була чинною, державний реєстратор діяв правомірно відповідно до норм чинного законодавства, підстав для відмови у державній реєстрації у нього не було. Зазанчає, що вимоги до управління є передчасними. 05 липня 2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що відповідачкою [PERSON] в 2003 році укладено договір про пайову участь, відповідно до умов якого після здачі будинку будинку за даресою [ADDRESS] [PERSON] набуває у власність квартиру [ADDRESS] . Кошти, сплачені відповідачкою [PERSON] на виконання умов договору, були подаровані її батьками після продажу ними нерухомості, а відтак, належали їй на праві особистої власності. З цих підстав, згода на укладення договору дарування відповідачем [PERSON] не надавалася. 11 липня 2018 року відповідачкою [PERSON] подано відзив за позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] було прийнято державним реєстратором в межах чинного законодавства на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 19.06.2015р. у справі №465/2213/15, яка на момент державної реєстрації була чинною. Звертає увагу на те, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним, оскільки такий вчинено з дотриманням вимог законодавства, які ставляться до правочинів. Вона, відповідачка, була власником дарунку згідно чинного на той час судового рішення, правочин відповідав її волі та його було вчинено з дотриманням форми. Ухвалою підготовчого судового засідання від 11.12.2018р. залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] 18 січня 2019 року на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 11.12.2018р. приватним нотаріусом ЛМНО Тишківською Р.І. на адресу суду скеровані завірена копія договору дарування квартири, посвідченого 08.07.2015р. за реєстровим №877, а такоє документи, на підставі яких цей договір укладено та нлтаріально посвідчено. 25 січня 2019 року на адресу суду від Управління державної реєстрації Львівської міської ради надійшла копія реєстраційної справи на об"єкт нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . 15 травня 2019 року відбувся повторний авторозподіл справи та на підставі розпорядження керівника апарата справу передано для розгляду судді, визначеному у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України. Судова справа прийнята до провадження суддею Кузем В.Я., з урахуванням рішення зборів суддів Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року, яким підтверджено рішення від 13.05.2019 року, призначено судове засідання. Протокольною ухвалою судового засідання від 21 квітня 2021 року залучено до справи в якості співвідповідача [PERSON] з підстав, того що 15 травня 2020 року укладено договір купівлі - продажу, на підставі якого право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві. Відповідачі та представники відповідачів, кожен окремо, в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, надали аналогічні пояснення, викладені у відзивах на позовну заяву. Зазначили, що оспорюваним договором дарування жодним чином не порушуються права та інтереси позивача. В матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідачки [PERSON] , згідно яких вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, вважає його безпідставним. Зазначає, що квартиру [ADDRESS] , вона отримала у власність відповідно до норм чинного законодавства. В матеріалах справи міститься лист приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тишківської Р.І., в якому вона просить слухати справу за її відсутності. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справу. Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку із запровадженням на території України воєнного стану та перебуванням за межами м. Львова. Разом з тим, жодних підтверджуючих документів суду не надав. Відповідачі в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в задоволенні позовних вимог просять відмовити. Зважаючи на розумні строки розгляду справи та можливістю завершення розгляду справи у відсутності сторін, суд відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи. При цьому суд враховує ту обставину, що на території України введено воєнний стан у зв"язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, однак це не позбавляє сторін виконувати свої процесуальні обов"язки, зважаючи, що у вказаних умовах суд, з метою забезпечення доступу до правосуддя, здійснює судочинство у звичайному режимі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності цих осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи та дослідивши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 3 ЦК України, в редакції, яка діє на час розгляду справи, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним. В приписах статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В частині другій цієї статті зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які, зокрема, могли б порушити права інших осіб. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч.1 ст.627 ЦК України вказує на те, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно загальних положень ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до договору дарування 1/2 частки квартири від 08 липня 2015 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] , від імені якої діє батько [PERSON] , прийняла у дар 1/2 (одну другу) частку квартири [ADDRESS] . П.6 договору визначено, що дарувальник - [PERSON] стверджує, що на момент укладання договору 1/2 частка квартири нікому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не заставлена, заборона (арешт), податкова застава щодо неї відсутня, в спорі не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб як в Україні, так і за її межами немає, як внесок до статутного фонду господарських товариств вона не вненесена. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2007р. №14020501, свідоцтва про право власності на квартиру від 29 грудня 2006 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належала [PERSON] . Договір дарування укладений, зокрема, на підставі розпорядження ФРА ЛМР від 25.05.2015р. №220 про надання дозволу [PERSON] , [PERSON] на укладення договору дарування квартири. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відтак, в [PERSON] були законні підстави для укладення договору дарування частки квартири, зважаючи на те, що квартира належала їй на праві приватної власності, яке не було скасоване. За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України) Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними. У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини. Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочи ном. Зі змісту вказаної норми вбачається, що для визнання недійсним фіктивного правочину, заінтересована сторона повинна довести наявність наміру на вчинення фіктивного правочину у всіх сторін такого правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на меті настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. Суд звертає увагу, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Суд дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позивач [PERSON] не довів належними та допустимими доказами наявності наміру в [PERSON] та [PERSON] на вчинення фіктивного договору дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 08.07.2015р. Окрім того, частина третя ст. 215 ЦК вказує на пряму залежність наслідків укладеного правочину з порушеним правом заінтересованої особи, що надає такій заінтересованій особі підстави для оспорювання правочину. Свою заінтересованість у визнані договору дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 08.07.2015р. недійсним, позивач мотивував тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв законний представник [PERSON] мали на меті унеможливити примусове виконання грошового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] за рахунок звернення стягнення на належне [PERSON] майно. З цього приводу суд звертає увагу на те, що станом на момент подання [PERSON] позову (квітень 2018р.) державним виконавцем Сихівського відділу Державної виконавчої служби міста Львова Скочипець А.Р. здійснювались заходи з примусового виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19.10.2017р. у справі № 464/4280/17 в межах виконавчого провадження № 55409558, відкритого постановою від 28.12.2017р., в якому боржником є [PERSON] , а стягувачем - [PERSON] . Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону № 2269-VIII від 18.01.2018р. (чинній на момент подання позову) за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується позивачем, відповідач [PERSON] систематично щомісячно погашає борг перед [PERSON] . В судовому засіданні 09 лютого 2022р. державний виконавець Сихівського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Скочипець А.Р. пояснила, що виконання зобов`язання за рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.10.2017р. [PERSON] систематично виконується. Крім цього, державний виконавець підтвердила, що [PERSON] ніколи не звертався до неї із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 08.07.2015р. не порушує права та інтереси [PERSON] . Суд бере до уваги ту обставину, що оспорюваний правочин укладений у повній відповідності до вимог цивільного законодавства України, відповідав внутрішній волі сторін договору, договір фактично виконано обома сторонами, а предмет договору не був обтяжний арештом, заставою, іпотекою, іншими заборонами на відчуження. Крім цього, суд також бере до уваги те, що законним власником квартири [ADDRESS] на момент розгляду справи є [PERSON] , яка набула у власність цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.05.2020р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Урумувою Ж.М. Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 36509668. При цьому, станом на момент розгляду даної справи вищевказаний договір купівлі-продажу квартири від 15.05.2020 не визнано недійсним, а запис про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру не скасовано. З вказаних вище мотивів, суд також вважає безпідставними вимоги позивача про скасування рішення (реєстраційний запис) державного реєстратора прав на нерухоме майно Душека Ігоря Михайловича, індексний номер 22619911 від 06 липня 2015 року про державну реєстрацію 30 червня 2015р. права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року у справі № 465/2213/15, та про скасування рішення (реєстраційний запис) індексний номер 227003944 від 08 липня 2015 року державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тишківської Роксоляни Іванівни про державну реєстрацію права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування від 08 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівської міського нотаріального округу Тишківською Р.І. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed