Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

13 січня 2022 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Давиденка К.В. звер- нулася до суду з позовною заявою, в якій просила провести поділ сумісного майна подружжя, по- силаючись на наступні обставини. 28 серпня 2010 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який згодом, а саме 11. 11.2020 р., був розірваний на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області. За час шлюбу, а саме 21 грудня 2018 року, за спільні кошти вони купили житловий будинок за ад- ресою: [ADDRESS] , та прилягаючу до нього земельну ді- лянку площею 0,1000 га, цільове призначення якої - для будівництва житлового будинку, господа- рських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5125010100:01:003:1226. Зазна- чене майно зареєстроване за її чоловіком [PERSON] , що підтверджується витягом з Держав- ного реєстру речових прав на нерухоме майно та договором купівлі-продажу. Нажите під час шлю бу з відповідачем майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки є їх спільною суміс- ною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, але добровільної згоди про поділ згаданого майна вони не досягли і вона вважає, що є пі- дстави для поділу вказаних об`єктів нерухомого майна з визначенням права власності по 1/2 час- тині за кожним. Просила здійснити поділ зазначеного майна, що є об`єктом права спільної суміс- ної власності подружжя, та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з бу дівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташовані за вищевказаною адресою. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимо- ги підтримав у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні, просив справу розглянути у його відсутність (а.с.41). Представник відповідача також у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими, посилаючись на наступне. Оскільки зазначений житловий будинок набутий у власність у період перебування у шлюбі між сторонами, то він являється спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач не в змозі самостійно відчужити спірне майно з тих підстав, що потрібна згода позивача дійсності. Згі- дно абз.3 п.2.3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.12.2018 р., дружина покупця згодна на укладення даного догвору, що підтверджується заявою, підпис якій засвідчений приват- ним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Гайдаржи А.А. Тобто, позивач була усвідомлена про укладення вказаного договору та надала згоду на придбання спірного будин- ку. Однак, визначений позивачкою спосіб поділу є недоцільним, оскільки сторони перебуваючи в неприязних відносинах, не зможуть спільно використовувати це майно, що призведе до виникнен- ня між ними нових спорів та жодним чином не вирішить конфлікт між ними. З урахуванням заявлених вимог позивач фактично не просить поділити майно подружжя у натурі, а просить виз- нати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, що не вирі- шує спір по суті. Функція суду полягає в розподілі спільного майна подружжя та його виділу в натурі, а не визначення ідеальних частин у спільному майні кожного з подружжя, що не вирішує спір по суті. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсу- тності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального техніч- ного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають за- доволенню з огляду на таке. Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2018 р. (а.с.8-10), [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 5125010100:01:003:1256, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спо руд (присадибна ділянка). Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власнос- ті, сформованого 21.12.2018 р. (а.с.11), підтверджується, що власником земельної ділянки, розта- шованої за вищевказаною адресою, є [PERSON] . З копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.12.2018 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 21.12. 2018 р. (а.с.12-13, 14), вбачається, що [PERSON] придбав житловий будинкам з будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на праві приватної власності. Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого Татарбунарським БТІ за станом на 24. 10.2012 р. (а.с.15-19), власниками житлового будинку по [ADDRESS] на той час були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вартість земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 5125010100:02: 0003:1256, розташованої за адресою: [ADDRESS] , стано- вить 26781,12 грн., що видно з довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29.12.2021 р. (а.с.20-22). Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 11.11.2020 р., ухваленим зао- чно (копія на а.с.7) розірвано шлюб, зареєстрований виконкомом Борисівської сільської ради Тата- рбунарського району Одеської області між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 5. Положеннями ст.60 СК передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дру жині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей інди- відуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної вла сності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Як визначено у ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності по дружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружи- ни, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вва- жається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не вс- тановлено домовленістю між ними або законом. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11. 2018, справа № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у ст.60 СК України закріплено, що май- но, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення дома- шнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважаєть- ся, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною першою ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумі- сної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено до мовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спі- льного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування об- ставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спрос- товує. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату гро- шової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про прак- тику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлю- бу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", а саме, п.23 зазначає, що ви- рішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого май- на, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК (2947- 14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), не- залежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і осно- воположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйма- тися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бу- ти різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різ- номанітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у держа- вах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґру- нтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п.23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України"). Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що подружжям за час перебування у зареєст- рованому шлюбі було придбано зазначене нерухоме майно, а позивач не спростувала належними та допустимими доказами наявність правових підстав вважати, що її чоловіком під час перебуван- ня у шлюбі відчужив спільне майно без її згоди, як і відсутні підстави для відступлення від при- нципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні подружжя. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні з позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовної заяви, відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають На підставі викладеного,

Outcome: dismissed