Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із даним позовом, в якому зазначила, що вона перебувала в трудових відносинах з Благовіщенською філією ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», на посаді бухгалтера 1 категорії з 06.06.2017 року. 02 серпня 2021 року позивач [PERSON] була звільнена з посади бухгалтера 1 категорії Благовіщенської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на підставі наказу № 28-к у зв`язку з скороченням чисельності працівників. На останній день звільнення позивача розрахунок по заробітній платі проведено не було. Заборгованість по заробітній платі згідно довідки №124 від 02.08.2021 року склалася: за травень 2021 року 10 536 грн.06 коп., за червень 2021 року 4830 грн., за липень 2021 року 31374 грн. 14 коп., за серпень 2021 року 276 грн. 97 коп., а всього 47 044 грн.17 коп. грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в розмірі 47 044 грн.17 коп., а також середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку. Ухвалою від 28.10.2021 року відкрито провадження у справі і її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач, представник позивача - адвокат Анікєєнко Є.О. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, а справу розглянути без їх участі. Крім того, просить стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки в розмірі 43 тис.989 грн. 93 коп. відповідно до наданого розрахунку. Представник Благовіщенської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Представник відповідача ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, надіслав до суду заяву (клопотання) в якій просить суд розглянути справу без його участі та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, враховуючи висновки викладені у постанові ВП Верховного суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо зменшення розміру відшкодування передбаченого ст.117 КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] знаходилась в трудових відносинах з Благовіщенською філії державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" у період з 06.06.2017 року по 02.08.2021 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-12) та копією наказу №28-к від 02.08.2021 року про звільнення [PERSON] з посади бухгалтера 1 категорії, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (а.с.5). Однак в порушення зазначених норм відповідач при звільненні не виплатив позивачу нараховану заробітну плату. Позивачем надано довідку від 02.08.2021 року №124, видану Благовіщенською філією ДП "ЦСЕНСМ" про те, що заборгованість із заробітної плати перед нею складає 47 тис. 044 грн.17 коп. ( а.с.6), однак відповідно Довідки, від 20.01.2022 року (а.с.56), наданої ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 51 351 грн. 26 коп., а із послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів 41 337 грн. 76 коп. В день звільнення позивача з роботи відповідач не провів повного розрахунку. Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 47\~КЗпП\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП. Такими строками є: 1) день звільнення працівника; 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (за умови, якщо працівник у день звільнення не працював, наприклад, у зв`язку з хворобою). При цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в будь-якому випадку повинен у день звільнення виплатити не оспорювану ним суму. Тобто, судом встановлено, що на день\~винесення рішення суду заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, тому позов у цій частині підлягає до задоволення частково. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. ст.47,\~116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В день звільнення позивачу не було виплачено всіх сум, що належать йому від відповідача, що не оспорюється сторонами та підтверджується копіями довідками ( а.с.34-36).Стаття 43 Конституції України Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно п.4 зазначеної Постанови КМ України - при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу\~тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно довідки про доходи ( а.с.56) - заробітна плата позивача становила за червень 2021 року 6000 грн. - за липень 2021 року 6920,12 грн. Середньоденна заробітна плата становить (6000+6920,12) : 42 (кількість робочих днів за червень-липень 2021 року) = 307 грн. 66 коп. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 03.08.2021 року по 24.02.2022 року (143 робочих дні) - становить 43 989 грн. 93 коп. (307,62 х 143 = 43 989 грн. 66 коп.). Таким чином, враховуючи, що відповідач в день звільнення позивача не провів з останнім повний розрахунок не здійснив виплату всіх сум, що належать позивачу, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 03.08.2021 року по 24.02.2022 року в розмірі 43 989 грн. 66 коп. \~ \~ \~ \~Представник відповідача просить суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що Відповідач не отримує фінансування з державного бюджету на оплату праці працівникам підприємства. Через нераціональне ведення господарської діяльності підприємство перебуває у складному фінансовому становищі. Із січня 2021 року усі банківські рахунки підприємства заблоковані на підставі виконавчих проваджень органів ДВС України. Майно підприємства також арештовано на підставі відкритих виконавчих проваджень. Також представник позивача зазначає, що на сьогоднішній день керівництвом вживаються усі можливі заходи для вирішення питання щодо погашення заборгованості насамперед з виплати заробітної плати звільненим працівникам. Представник відповідача, обґрунтовуючи підстави для такого зменшення послався на правові позиції викладені у висновках Великої палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі 761/9584/15-ц. Суд відхиляє доводи представника відповідача про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню. Суд дослідивши заяву представника відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, дійшов висновку, що представник відповідача не навів вагомих аргументів, що згідно зазначеного правового висновку можуть бути підставою для зменшення суми середнього заробітку, що підлягає відшкодуванню. Крім того, відмовляючи у зменшенні цієї суми відшкодування, суд враховує те, що представник відповідача, обґрунтовуючи свої твердження не надав суду жодного доказу на підтвердження свої пояснень та не надав доказів, яким же чином керівництвом вживаються усі можливі заходи для вирішення питання щодо погашення заборгованості насамперед з виплати заробітної плати звільненим працівникам. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України\~у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233\~Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями ст.\~116,\~117,\~237-1 КЗпП України\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7\~ЦПК України\~є обов`язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Щодо витрат на правову допомогу. Статтею 137 ЦПК України\~визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з матеріалів справи позивачем та його представником на підтвердження відшкодування судових витрат за надання правових послуг адвоката було надано ордер №1021597 адвоката Анікєєнко Є.О. від 26.10.2021 року укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом Анікєєнко Є.О. ( а.с.19), договір про надання правничої допомоги адвоката від 25.10.2021 року укладений між адвокатом Анікєєнко Є.О. та Кахновець Л.П. ( а.с.14), акт наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги №93 від 26.10.2021 року ( а.с.15), копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 26.10.2021 року прийнятого від [PERSON] суму в розмірі 4500 грн. ( а.с.16). Як передбачено ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таку правову позицію щодо застосування норм права висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. За таких обставин, оцінюючи надані докази позивача, суд вважає, що є достатньо підстав для задоволення позову в частині стягнення витрати на оплату правових послуг у розмірі 4500 грн. з відповідача на користь позивача. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial