Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

17.09.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 22\~137,60 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26.09.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Український професійний банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 576, згідно якого ВАТ «УПБ» надало останньому кредит у розмірі 28\~479,81 доларів США. У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту. Посилаючи на викладене, ВАТ «УПБ» звернулося до суду з вимогою про стягнення з відповідача кредитної заборгованості у розмірі 171\~428,92 грн. 14.08.2009 року судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва № 2-н-249/2009, який набув чинності 11.09.2009 року та, відповідно до статті 95 ЦПК України (в редакції чинній на день винесення рішення), є судовим рішенням, заяву Відкритого акціонерного товариства «Український професійний банк» до [PERSON] задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Український професійний банк» грошову суму у загальному розмірі 171\~428,92 грн., судові витрати у розмірі 850,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 15,00 грн. Таким чином загальний розмір заборгованості відповідача відповідно до судового наказу № 2-н-249/2009 від 14.08.2009 року станом на 11.09.2009 року дорівнював 172\~293,92 грн. 19.03.2012 року Вишгородським РВДВС ГТУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження за заявою ПАТ «Український професійний банк», що є правонаступником ВАТ «УПБ». В рамках виконавчого провадження 19.01.2015 року було проведено аукціон з реалізації арештованого рухомого майна. На аукціоні було продано транспортний засіб Hyundai Elantra, 2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , власником якого був [PERSON] . Загальна ціна вказаного автомобіля склала 109\~008,90 грн., а на депозитний рахунок ВДВ Вишгородського РУЮ надійшли кошти і розмірі 103\~555,45 грн. Отже, залишок заборгованості [PERSON] перед ВАТ «УПБ» відповідно до судового наказу № 2-н-249-2009 від 14.08.2009 року станом на 20.02.2015 року складає 68\~738,47 грн. 09.07.2019 року між Публічним акціонерним товариство «Український професійний банк» та [PERSON] укладено договір № 63 про відступлення прав вимоги. Так, до позивача перейшло, серед іншого, право вимоги до [PERSON] про сплату заборгованості і розмірі 19\~069,42 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на 09.07.2019 року становило 488\~218,36 грн. за кредитним договором № 576 від 26.09.2008 року. Таким чином, ПАТ «УПБ» відступило [PERSON] право вимоги за кредитним договором № 576 від 26.09.2008 року, а отже ПАТ «УПБ» вибуло із правовідносин за вказаним договором. 30.07.2020 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 755/20223/19 задоволено частково заяву [PERSON] про зміну сторони стягувача, замінено стягувача ПАТ «УПБ» на його правонаступника [PERSON] у виконавчому провадженні з виконання судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва № 2-н- 249/2009. Позивач зазначає, що вищезазначений судовий наказ не виконувався боржником і, станом на дату подання даної позовної заяви, залишається також виконаним не у повному обсязі. Весь цей час відповідач безпідставно користується коштами, які належать о сплати позивачеві. Тому, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом щодо стягнення з відповідача грошових коштів, а саме 3% річних та інфляційних збитків за прострочення виконання судового рішення по справі № 2-н-249/2009, з урахуванням строків позовної давності, за період з 30.08.2018 року по 30.08.2021 року. Залишок боргу відповідача перед позивачем, в розмірі 68\~738,47 грн., що встановлений судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2009 року № 2-н-249/2009 є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.09.2021 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 22.09.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 17.11.2021 року до суду надійшла заява від представника позивача адвоката Шевцова А.В. про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5\~000,00 грн. 16.12.2021 року до суду надійшов відзив від відповідача, де він зазначає, що станом на час видачі Дніпровським районним судом м. Києва судового наказу № 2-н-249/2009 від 11.09.2009 року строки пред`явлення виконавчих документів до виконання були урегульовані ст. 21 Закону № 606-XIV. Відповідно до приписів зазначеної статті (в редакції чинній станом на 11.09.2009 року) строки пред`явлення, зокрема виконавчих листів та інших судових документів становив три роки. Строк повторного пред`явлення виконавчого документа судового наказу № 2-н-249 від 11.09.2009 року сплинув 28.12.2018 року, оскільки постановою державного виконавця від 28.12.2015 року зазначений виконавчий документ повернуто стягувачу. Доказів повторного пред`явлення судового наказу № 2-н-249/2009 до його примусового виконання до органів ДВС та/або приватних виконавців позивачем до позову не надано. Постановою Київського апеляційного суду від 30.07.2020 року 9справа № 755/20223/19, провадження № 22-ц/824/8706/2020) в задоволені заяви [PERSON] поновлення строку пред`явлення до виконання судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва № 2-н-249/2009 від 14.08.2009 року та видачу його дублікату відмовлено. Отже, його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого положення ст. 625 України застосуванню не підлягають. Враховуючи викладене відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Крім того зазначає, що відповідачем здійснено витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2\~500,00 грн., що він просить стягнути з позивача. Вивчивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 26.09.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Професійний Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 576. За цим Договором банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що не поновлюється , у розмірі, на строк та умовах, передбачених цим Договором, а позичальник зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що не поновлюється , у розмірі, на строк та умовах, передбачених цим Договором, а позичальник зобов`язався отримати і повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти за користування Кредитом, комісії та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором (п. 1.1). Кредит з лімітом заборгованості 28\~479,81 доларів США, з яких: 18\~700,00 доларів США на придбання автомобіля та 9\~779,81 доларів США на оплату страхових платежів. (п. 1.2). Згідно п. 1.3 Договору строк кредиту: з 26.09.2008 року по 10.09.2013 року (включно). Відповідно до п. 1.4 Договору процентна ставка складає 16,99% річних. Призначення Кредиту: придбання автомобіля і оплата страхових платежів (п. 1.5). Згідно п. 2.1 Договору повернення кредиту забезпечується заставою власного майна позичальника (договір застави № 576/1 від 2008 року). Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2009 року по справі № 2-н-249/2009 р. стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Український Професійний Банк» 171\~428,92 грн.; 850,00 грн. судових витрат; 15,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Строк пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання 3 роки. З Листа Вишгородського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області від 07.10.2019 року за вихідним № 25361 вбачається, що станом на 07.10.2019 року на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП № 31730899 з примусового виконання судового наказу № 2-н-249/2009 від 14.08.2009 року, виданому Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] боргу у сумі 172293,92 грн., шляхом звернення стягнення на автомобіль марки Hyundaiна користь ВАТ «Український Професійний Банк». 19.03.2012 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до інформації, яка міститься в АВСП при виконанні даного виконавчого провадження було реалізовано транспортний засіб. Продано на СЕТАМ згідно протоколу № 20295 від 11.12.2014 року прилюдні торги відбулися. Переможець торгів [PERSON] . Майно продано за ціною 103558,45 грн. 28.12.2015 року винесено постанову про повернення ВД стягувачу згідно п. 8 ч. 1 ст. 47 (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). Після спливу трьох років, матеріали виконавчого провадження, завершеного у 2015 році, було знищено. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 30.07.2020 року по справі № 755/20223/19 замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з виконання судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва № 2-н-249/2009 від 14.08.2009 року з Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на [PERSON] . В задоволенні заяви [PERSON] про поновлення строку на предз виконання судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва № 2-н-249/2009 від 14.08.2009 року з Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на [PERSON] . Відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення строку на пред`явлення до виконання судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва № 2-н-249/2009 від 14.08.2009 року та видачу його дубліката. Так, 09.07.2019 року ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] уклали договір №63 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитними договорами та договорами поруки, відповідно до якого банк відступив, а [PERSON] набув право вимоги до групи позичальників та поручителів, в тому числі й до відповідача, що підтверджується копією вказаного Договору від 09.07.2009 року та Додатком № 1-2 до Договору № 63. Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачені загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». Правовий аналіз статей 526, 599, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що несплата боржником боргу не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. За період після прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №5017/1987/2012 від 05 березня 2019 року полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Посилання відповідача щодо пропуску строків для пред`явлення виконавчого документа до виконання та про виникнення між сторонами натурального зобов`язання, до якого положення статті 625 ЦК України не застосовуються, судом не прийняті до уваги, оскільки вимога щодо стягнення з відповідача 172293,92 грн. була захищена в судовому порядку, а саме шляхом судом видачі Дніпровським районним судом м. Києва судового наказу від 14.08.2009 року по справі № 2-н-249/2009 р. При цьому, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не в повному обсязі виконано судовий наказ Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2009 року по справі №2-н-249-2009 року, а отже до даних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст. 625 ЦК України, згідно якої позивач має право заявляти вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційні збитки, а також три проценти річних від простроченої суми. Позивачем проведено розрахунок інфляційних збитків та трьох проценти річних за період з 30.08.2018 року по 30.08.2021 року на суму грошового зобов`язання 68\~738,47 грн. Так розмір інфляційних збитків за підрахунками позивач складає 15\~945,49 грн., а розмір трьох процентів річних 6\~192,11 грн. Суд бере до уваги вищезазначений розрахунок позивача. Відповідачем вказаний розрахунок не спростовано, не надано суду належних та допустимих доказів на спростування правильності наведеного позивачем розрахунку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а отже з [PERSON] слід стягнути на користь позивача грошові кошти в розмірі 22\~137,60 грн., з яких: 15\~945,49 грн. інфляційні втрати; 6\~192,11 грн. три відсотки річних. Щодо вимог\~позивача про\~стягнення з\~відповідача витрат\~на професійну правову допомогу в розмірі 5\~000,00 грн., то слід зазначити наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача відповідні докази суду були подані у строки, визначені статтею 141 ЦПК України. В обґрунтування заяви про понесені позивачем витрати на правову допомогу, суду надано копію Договору про надання правничої допомоги № 20-08/21 від 20.08.2021 року, укладений між [PERSON] та Адвокатським бюро «Павлишин та партнери»; Детальний опис робіт (наданих послуг) здійснених в рамках розгляду справи № 490/7157/21; Акт від 12.11.2021 року № 12-11/21 прийому-передачі наданих послуг до Договору № 20-08/21. Відповідно до Акта від 12.11.2021 року та детального опису робіт (наданих послуг) від 12.11.2021 року вартість послуг 5 000,00 грн. Отже, представником позивача надано суду докази щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу в даній справі в розмірі 5 000,00 грн. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, зважаючи на категорію та юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, розгляд справи в спрощеному позовному провадженні, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, а за такого відсутні підстави для покладення на позивача витрат на професійну правову допомогу, які понесені відповідачем [PERSON] в розмірі 2500,00 грн. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved