Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

Заявник [PERSON] в інтересах малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, обґрунтовуючи свої заявлені вимоги тим, що заявник перебував у зареєстрованому шлюбі з заінтересованою особою [PERSON] з 29.04.2011. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини заявника та заінтересованої особи поступово почали погіршуватись, в сім`ї почали виникати сварки, які згодом переросли в серйозні конфлікти, що призвело до того, що заявник [PERSON] із заінтересованою особою [PERSON] розійшлися, а 15.06.2020 згідно із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області їхній шлюб було розірвано. Заявник разом із дітьми залишився проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а заінтересована особа [PERSON] переїхала до свого знайомого, із яким в подальшому уклала шлюб. Також заявник вказує, що відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2021 місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , визначено із їх батьком [PERSON] . Також, на даний час у Вінницькому міському суді Вінницької області в провадженні перебуває цивільна справа про поділ майна подружжя. Після останнього конфлікту, який стався ввечері 17.02.2022, коли колишня дружина заявника [PERSON] намагалася за допомогою примусового відкриття дверей потрапити до квартири, в якій проживає заявник разом із трьома малолітніми дітьми, які сильно налякалися, відносно [PERSON] поліцією було винесено терміновий заборонний припис, строком на 10 діб з 17.02.2022 по 27.02.2022, у зв`язку із вчиненням нею псилогічного насильства відносно своєї дитини [PERSON] , [INFO] . На даний час заявник, турбуючись за своїх дітей, вимушений всіляко уникати спілкування з колишньою дружиною [PERSON] , адже дія термінового заборонного припису минула 27.02.2022 року. З огляду на вищевказані обставини щодо наявності психологічного насильства, що вчиняла [PERSON] відносно своєї дитини [PERSON] , [INFO] , а також наміри останньої, що виражаються у погрозах, приниженні честі, гідності заявника та малолітньої дитини, останній змушений звернутись до суду із даною заявою у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», в якій просив видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження її прав: перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближуватися на 300 метрів до місця проживання (перебування), навчання ( [ADDRESS] ), інших місць частого відвідування [PERSON] ; особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь - який спосіб спілкуватися з нею, а також щодо ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у заяві, а також заявник наголосив на тому, що [PERSON] застосовує щодо дитини психологічне насильство, яке виражається в тому, що мати здійснювла протиправні дії на очах у дитини, що призвело до того, що дитина стала неспокійна, роздратована, має порушення сну, надмірну тривожність. В судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] та її представник - адвокат Балманенко О.О. заявлені вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у зв`язку з безпідставністю. Зокрема, заінтересована особа вказала, що з моменту народження дітей постійно проживала з ними, піклувався про них та брала активну участь у їх вихованні та утриманні. Як зазначає заінтересована особа, ніколи не застосовувала фізичну, психологічну силу до своїх дітей. Вказує, що звернення заявника до поліції жодним чином не підтверджують того факту, що вона вчиняє домашнє насильство, адже вони мають надуманий характер з метою подальшого використання отриманих відповідей поліції. Крім того, відповідно до відповіді на адвокатський запит її представника, управлінням організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП у Вінницькій області, надано відповідь з якої випливає, що в період часу з 01.01.2020 по 01.03.2022, заінтересована особа [PERSON] зверталася до поліції вісім разів із приводу домашнього насильства з боку її чоловіка [PERSON] відносно неї та їх спільних дітей, а також з приводу спричинення тілесних ушкоджень, і за вказаним зверненням 04.05.2020 відомості внесено до ЄРДР за ч.1 ст. 125 КК України. Таким чином, вважає, що звинувачення заявника має необґрунтований характер та спростовується наданими документами, а всі звернення заявника до поліції безпосередньо пов`язані із наявністю судових спорів, які перебувають на розгляді у суді. [PERSON] також просить звернути увагу суду на те, що заявник чинить перешкоди їй у спілкуванні із дитиною та прийнятті активної участі у навчанні, вихованні та забезпеченні дитини. Крім того, заявник вчиняє щодо заінтересованої особи економічне насильство, а саме вчиняє перешкоди зайти до квартири за адресою; [ADDRESS] , яка є її власністю відповідно до договору купівлі-продажу від 24.04.2013. В судовому засідання свідок [PERSON] , надав свідчення щодо події, яка відбулася 17.02.2022, а саме пояснив, що 17.02.2022 [PERSON] звернулася до нього за допомогою, щоб він був присутній при передачі нею дітям фруктів, оскільки її колишній чоловік агресивно налаштований на неї та провокує скандали, на що він погодився. Після чого, вони разом піднялися до дверей квартири, в якій проживають заявник та троє малолітніх дітей, але [PERSON] не відчинив двері. [PERSON] на вказані дії викликала спеціаліста-слюсара для того, щоб той відчинив вхідні двері квартири. Після того, як спеціаліст-слюсар почав відчиняти вказані двері, через деякий час, на етаж де вони знаходилися піднялися працівники поліції, яких як йому потім стало відомо викликав [PERSON] , при цьому [PERSON] під час вказаної події вела себе спокійно та адекватно, і не вчиняла будь-яких дій, які б могли бути розціненні, як вчинення психологічного та іншого насильства по відношеню до дитини. Заслухавши учасників справи, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні заявлених вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі-Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч.1. ст. 1 згаданого Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, входять, в тому числі - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти) (ч.2 ст.3 Закону). Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч.1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.9 ч.1 ст.1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. В судовому засіданні встановлено, що згідно довідок про реєстрацію місця проживання, місце проживання заявника та малолітньої особи [PERSON] , в інтересах якої він звернувся до суду із заявою, зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.5,7). Також, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання заінтересованої особи [PERSON] місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 64). Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.04.2013 та витягу із відомостей з державного реєстру прав на нерухоме майно, власником квартири за адресою: [ADDRESS] , являється заінтересована особа [PERSON] (а.с.65-67). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований29.04.2011 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області , актовий запис № 608, розірвано (а.с.10). Від шлюбу у заявника та заінтересованої особи є неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , (а.с. 5), [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.95), [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 94). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2021 місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , визначено із їх батьком [PERSON] (а.с.11-24). Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20.07.2021, актовий запис № 1676, заінтересована особа [PERSON] 20.07.2021 зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище після державної реєстрації з " [PERSON] " на " [PERSON] ". (а.с. 68). З пояснень заявника в судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини заявника та заінтересованої особи поступово почали погіршуватись, в сім`ї почали виникати сварки, які згодом переросли в серйозні конфлікти, під час яких поведінка [PERSON] почала бути занадто агресивною та непередбачуваною, вона почала погрожувати заявнику та дітям, тому шлюб між ним було розірвано та він залишився проживати разом із дітьми, а заінтересована особа в іншому місці і на даний час уклала шлюб із іншим чоловіком, але періодично продовжує вчиняти конфліктні ситуації. Після останнього такого конфлікту, який стався ввечері 17.02.2022, коли колишня дружина заявника [PERSON] намагалася за допомогою примусового відкриття дверей потрапити до квартири, в якій проживає заявник разом із трьома малолітніми дітьми, які сильно налякалися, відносно [PERSON] поліцією було винесено терміновий заборонний припис, строком на 10 діб з 17.02.2022 по 27.02.2022, у зв`язку із вчиненням нею псилогічного насильства відносно своєї дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.25). Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, доказів суду заявником не було надано. Крім того, наданий заявником психологічний висновок психолога [PERSON] та [PERSON] , який проведено за зверненням [PERSON] , відносно його дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , суд не бере до уваги, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновок спеціаліста психолога є не належним доказом у справі з причини 1) не урахування психологом фактичних обставин справи, 2) не спілкування психолога з дитиною або одним із батьків, 3) не вивчення матеріалів справи. Врахувуючи, що такий висновок психолога ґрунтується на поясненнях батька, а також окремих письмових документах, наданих лише однією стороною - [PERSON] , а також пояснень малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ; у психолога не перебували у дослідженні матеріали справи, яка розглядається, психолог особисто не спілкувалася із матір`ю дитини. Висновок психолога містить загальні висновки про зв`язок матері з дитиною такого віку без урахування фактичних обставин цієї справи, яка розглядається. Отже, такий висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування, а тому не може бути належним доказом у цій справі. З пояснень заінтересованої особи в судовому засіданні вбачається, що відносно неї дійсно було винесено терміновий заборонний припис від 17.02.20.22, строком на 10 діб з 17.02.2022 по 27.02.2022, у зв`язку із вчиненням нею псилогічного насильства відносно своєї дитини [PERSON] , [INFO] , і який нею виконано, але також з`ясовано, що відповідно до наданої відповіді управлінням організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП у Вінницькій області, вбачається, що в період часу з 01.01.2020 по 01.03.2022 заінтересована особа зверталася до поліції вісім разів із приводу домашнього насильства з боку її чоловіка [PERSON] відносно неї та її дітей, а також з приводу спричинення тілесних ушкоджень і за вказаним зверненням відомості внесено до ЄРДР за ч.1 ст. 125 КК України від 04.05.2020. Крім того, з наданих в ході судового розгляду заінтересованою особою консультаційного висновку спеціаліста психоневрологічного диспансерного відділення (а.с. 70), сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду (а.с. 72), згідно яких остання на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, вбачається, що твердження заявника щодо можливих психічних відхилень заінтересованої особи на фоні зловживання наркотичними засобами є безпідставними та надуманими. Відповідно до правил ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Так, заявником зазначено, що заінтересована особа систематично вчиняє щодо їхньої спільної малолітньої дитини [PERSON] психологічне та економічне насилля. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - подружжя. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч.4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Проте, заявником не надано жодного належного та допустимого доказу, що заінтересованою особою було порушено терміновий заборонний припис та що заявник звертався з даного приводу до органів поліції. Судом встановлено, що на протязі 2020-2022 років заявник лише один раз - 17.02.2022 року звертався до органів поліції щодо вчинення заінтересованою особою домашнього насильства. Більше звернень стосовно протиправною поведінки заінтересованої особи відносно заявника чи їх спільної дитини не було. Також, належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник не надав. Таким чином, заявником не доведено, що малолітня дитина, яка постраждала від насильства з боку заінтересованої особи, потребує захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що насильство з боку заінтересованої особи носить постійний та регулярний характер. Крім того, із матеріалів справи та пояснень учасників справи вбачається, що між заявником та заінтересованою особою існують спори щодо поділу спільного майна подружжя та сплати аліментів на утримання малолітньої дитини. У судовому засіданні як заявником, так і заінтересованою особою підтверджено, що заінтересована особа - [PERSON] , не притягалася ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності у зв`язку із вчиненням домашнього насильства. Також, судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, хоча не проживає в ній, стосовно якої заявник просить видати обмежувальний припис шляхом заборони перебувати та наближатися на відстань, меншу за 300 метрів до вказаного місця проживання малолітньої дитини. Однак, суд не вбачає підстав для позбавлення власника права на володіння та користування своєю власністю, такий захід не може бути визнаний пропорційним за обставин цієї справи. Крім того, судом не встановлено передбачених законом підстав для позбавлення мати прав, передбачених ст.ст. 151, 153 Сімейного кодексу України, на особисте виховання дитини та спілкування з дитиною. Будь-яких інших належних та обґрунтованих доказів психологічного, фізичного, економічного насильства щодо заявника та дитини матеріали справи не містять. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20). Також, суд звертає увагу на те, що згідно з Указом Президента №64/2022, в Україні запроваджено воєнний стан з 5:30 24.02.2022, який 14.03.2022 згідно Указу Президента №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та Закону України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, а тому діні події в Україні є критичними та небезпечними для населення, та в першу чергу для дітей малолітнього віку, які найбільше потребують підтримки та захисту, які повинні забезпечити їх батьки. Кріми того, заявник [PERSON] [INFO] , являється особою, яка є військовозобовязаною і в будь-який момет може бути призваний до лав Збройних Сил Укрїни, для захисту населення та території України, а тому в даному випадку видача обмежувального припису відносно заінтересованої особи [PERSON] - матері малолітньої дитини, є недоцільним та таким, що суперечитими правам та законним інтересам малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Беручи до уваги наведені обставини, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заяви слід відмовити. Враховуючи викладене, оцінюючи встановлені судом обставини та досліджені докази, відсутність ризиків вірогідності вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника та неповнолітніх дітей, суд дійшов висновку, що підстав для видачі обмежувального припису за заявою заявника не має. Більше того, заінтересована особа являється одноособовим власником квартири, де зареєстроване місце проживання заявника, а тому видача обмежувального припису із визначенням заходів, про які просив заявник, будуть обмежувати її конституційні, конвенційні права як власника щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed