Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Чернівці звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] ; третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко Марина Олександрівна про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що [INFO] померла його тітка [PERSON] . Після смерті матері залишилось спадкове майно, яке складається із квартири [ADDRESS] . Зазначає, що окрім нього, спадкоємицею після смерті [PERSON] є донька [PERSON] , із якої він будь яких відносин не підтримує. Аргументує позов і тим, що 19.01.2022 року він звернувся до нотаріуса по місцю відкриття спадщини з відповідною заявою, однак в оформленні спадкових прав йому було нотаріусом відмовлено, обґрунтовуючи відмову тим. Що він пропустив термін для подачі заяви про прийняття спадщини. Просить, визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини до майна померлої [INFO] , його рідної тітки - [PERSON] , терміном один місяць з часу набрання рішенням законної сили. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Від відповідача [PERSON] , повідомленої за останнім відомими місцем проживання ( [ADDRESS] ) відомостей про поважність причини неявки в судове засідання не надано. Відзиву на позовну заяву в суд не направлено. Від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. відомостей про поважність причини неявки в судове засідання не надано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст.\~280\~ч.1\~ЦПК\~України\~суд може\~ухвалити\~заочне\~рішення на\~підставі\~наявних\~у справі\~доказів\~за\~одночасного існування\~таких\~умов: 1)\~відповідач\~належним\~чином повідомлений\~про\~дату,\~час\~і\~місце судового\~засідання; 2)\~відповідач\~не\~з`явився в\~судове\~засідання\~без поважних\~причин\~або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач\~не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з даних вимог закону, зокрема, що відповідачка відзиву на позов не подала; не з`явилася в судове засідання без поважних причин, суд з урахуванням згоди позивача на заочний розгляд, вважає, що справі слід ухвалити заочне рішення. Згідно положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази зважає на наступне. З матеріалів справи вбачається, і це встановлено в судовому засіданні, що [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.16) Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 19.01.2022 року [PERSON] було відмовлено в прийнятті заяви щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , зареєстрованої за адресою [ADDRESS] , внаслідок пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, так як він на час відкриття спадщини був зареєстрований за адресою відмінною від місця реєстрації спадкодавця, а отже і свідоцтво позивачу про прийняття спадщини не було видане (а.с.7), а отже спадкова справа не заведена. (а.с.13) Причинами пропуску прийняття спадщини позивач зазначає необізнаність про існування спадкового майна, а також його хворобу, що підтверджується випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого [PERSON] (а.с.6,12). За дослідженими даними свідоцтва про народження позивача, матір"ю [PERSON] є [PERSON] (а.с.9), яка народилася в 1934 році (а.с.10) та померла в м. Львові 20.02.2021 року про що свідчить свідоцтво про смерть за зареєстрованим актовим записом № 254 (а.с.11). За з"ясованих в судовому засіданні обставин і дане вбачається з довідки про реєстрацію (а.с. 14) [PERSON] була зареєстрованою з 20.10.1972 року по день смерті [INFO] за адресою [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло (а.с .17) [PERSON] на праві приватної влансості належала кв. [ADDRESS] (№ свідоцтва 39404 від 27.12. 2002р.) Аналогічне вбачається і з Виятгу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 18). Окрім цього встановлено, що мати позивача [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , дівоче прізвище якої [PERSON] , [INFO] , батьком яких був [PERSON] , мати - [PERSON] . Дане вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження (а.с. 15). Судом встановлено, що спадкоємиця за законом першої черги після смерті [PERSON] - її донька [PERSON] не зверталася в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. А як зазначено в статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Згідно положень статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п.24 постанови Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Згідно положень постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року, справа №565/1145/17, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо. Як встановлено в судовому засіданні за дослідженими докуменетами (а.с. 6,12) позивач перебував на стаціонарному лікуванні а отже не зміг звернутися до нотаріуса з поважних причин з заявою про прийняття спадщини. Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду даної справи, судом було здійснено оцінку кожного аргументу позивача викладеного в позові та доказів по справі. На підставі чого було встановлено, що дані докази та аргументи є належними та допустимими, а також відповідають вимогам статті 95 ЦПК України. Таким чином, необізнаність спадкоємця про існування спадкового майна, хвороба позивача є поважною причиною пропуску строку. Необізнаність є людським фактором, наявність якого не дає змоги володіти певною інформацією через незалежні від волі особи обставини, а тому вона не може бути підтверджена відповідними доказами, а наявність хвороби підтверджується дослідженою випискою медичного закладу. В той же час факт необізнаності особи про наявність спадкового майна може бути спростовано шляхом надання суду інших доказів, що свідчать про протилежні обставини, однак матеріали справи таких доказів не містять. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення.

Outcome: approved