Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що з 15 травня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер. З дня народження та по день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] . Крім нього у цій квартирі були зареєстровані та проживали: [PERSON] (мати чоловіка) та [PERSON] (бабуся чоловіка). Власниками квартири [ADDRESS] були: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 1998 року в рівних долях. Після смерті [PERSON] його донька [PERSON] отримала у спадщину 1/3 частину квартири [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . Окрім квартири після смерті [PERSON] залишилась 1/4 частина в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , яка їй належала на підставі договору дарування від 22 листопада 1996 року. Після смерті матері [PERSON] її чоловік [PERSON] фактично прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем в квартирі, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Також він прийняв спадщину після смерті бабусі [PERSON] за правом представлення. До нотаріальної контори [PERSON] не звертався, від спадщини не відмовлявся. Відповідно до договору дарування від 22 листопада 1996 року така сама частка житлового будинку в с. Бобриця належала [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] . Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відповідач не скористалась своїм правом на спадщину після смерті матері. У межах шестимісячного строку вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Науменко М.Г. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса КМНО Науменко М.Г. від 22 січня 2020 року їй та її сину [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що приватним нотаріусом КМНО Коряковою Н.О. була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини [PERSON] . Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Коряковою Н.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 березня 2016 року на 1/4 частину в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Вважає зазначене свідоцтво незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Свідоцтво видано на підставі довідки виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 404 від 30 жовтня 2015 року, з якої вбачається, що [PERSON] по день смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, така інформація не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] ніколи не була зареєстрована та постійно не проживала в с. Бобриця. Крім того, за життя спадкоємців першої черги, відсутності заповіту чи відмови від спадщини, приватним нотаріусом видано свідоцтво спадкоємцю другої черги. Просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним свідоцтво про право власності за законом від 24 березня 2016 року, видане на ім`я [PERSON] щодо спадкового майна після смерті [PERSON] ; - скасувати реєстрацію права власності на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності за законом від 24 березня 2016 року за [PERSON] ; - визнати за нею та за її сином право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] в рівних долях; - визнати за нею та за її сином право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] в рівних долях. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Зазначили, що надані стороною відповідача докази щодо місця проживання спадкодавця не спростовують право спадкоємця першої черги перед спадкоємцем другої черги на отримання спадщини при житті. А також не скасовує місце реєстрації спадкодавця за адресою: [ADDRESS] . Зазначили, що якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. У матеріалах справи відсутні дані про те, що [PERSON] відмовився від прийняття спадщини. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2015 року [PERSON] було надано додатковий строк 4 місяці для прийняття спадщини. Разом з тим, відповідач звернулась до нотаріуса із заявою 24 березня 2016 року. Таким чином спадкову справу було заведено з порушенням наданого додаткового строку. Відповідач, звертаючись до суду, знала про те, що у неї є племінник [PERSON] та що він проживає в квартирі [ADDRESS] . Проте, вона навмисно ввела суд в оману та очевидно повідомила недостовірні відомості щодо спадкоємця першої черги. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, підтримали викладене у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Зазначили, що відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Місце проживання та місце реєстрації не є тотожними поняттями. Місце проживання [PERSON] на момент відкриття спадщини було за адресою: [ADDRESS] . У свідоцтві про смерть [PERSON] зазначено, що місцем смерті було с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області, а в графі «Місце реєстрації актового запису» вказано - «виконавчий комітет комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області». Крім того, з довідки про причину смерті вбачається, що вона видана Білогородською дільничною лікарнею, яка розташована саме в Києво-Святошинському районі та здійснює обслуговування в тому числі і с. Бобриця. Також, оскільки відповідачу було відомо, що [PERSON] проживала на час смерті саме у с. Бобриця, [PERSON] зверталась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2015 року [PERSON] було надано додатковий строк для прийняття спадщини після смерті сестри [PERSON] . Крім того, [PERSON] повідомляла суд про існування спадкоємця першої черги. Доводи сторони позивача про те, що довідку виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 404 від 30 жовтня 2015 року підробила відповідач не відповідають дійсності, оскільки згідно довідки Бобрицької сільської ради від 29 липня 2020 року № 217 комітетом дійсно видавалась така довідка. Крім того, з довідки Бобрицької сільської ради від 29 липня 2020 року № 218 спадкодавець [PERSON] похована в с. Бобриця. Вбачається, що жодних інших осіб, які б фактично прийняли спадщину шляхом саме проживання, а не реєстрації зі спадкодавцем на час смерті або подали відповідні заяви нотаріусу, немає. З середини 2010 року по 2012 рік [PERSON] перебував у місцях позбавлення волі та саме відповідач повністю опікувалась своїм племінником, збирала та передавала пакунки з необхідними речами, їжею, засобами гігієни тощо. Відповідач вела з [PERSON] листування. Після звільнення [PERSON] відповідач втратила з ним контакт та про його місце перебування їй не було відомо. Дружина [PERSON] у житті [PERSON] з`явилась вже після його звільнення у 2012-2013 роках. Станом на 2010 рік [PERSON] про обставини щодо місця проживання спадкодавця [PERSON] не могла знати. Треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Приватний нотаріус КМНО Науменко М.Г. направила до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність (т. 1, а.с. 207). Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Корякова Н.О. направила до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність. Зазначила, що для встановлення останнього місця проживання померлої [PERSON] їй була надана довідка виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 404 від 30 жовтня 2015 року, в якій вказано адресу: [ADDRESS] , що стало підставою для відкриття спадкової справи. На останнє місце проживання [PERSON] саме в с. Бобриця вказує й інформація зі свідоцтва про її смерть. Жодної інформації щодо місця проживання чи реєстрації [PERSON] в м. Києві або про наявність у неї майна у м. Києві до неї не надходило. Для відкриття спадщини нею було отримано всі необхідні документи та належним чином встановлено останнє місце проживання [PERSON] , отже нею в повному об`ємі виконано норму ст. 1221 ЦК України. При відкритті спадкової справи нею було встановлено відсутність будь-якої іншої відкритої спадкової справи після [PERSON] (т. 1, а.с. 209). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 15 травня 2013 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (т. 1, а.с. 10). Від шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] (т. 1, а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер (т. 1, а.с. 12). З 07 квітня 1988 року та по день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] . Крім нього у цій квартирі були зареєстровані: [PERSON] (мати [PERSON] ) та [PERSON] (бабуся [PERSON] ). Зазначене підтверджується довідкою Відділу з питань місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 грудня 2019 року (т. 1, а.с. 14). Власниками квартири [ADDRESS] були: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 1998 року в рівних долях (т. 1, а.с. 19). Після смерті [PERSON] його донька [PERSON] отримала у спадщину 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 вересня 2002 року (т. 1, а.с. 20). [PERSON] також належала на праві власності 1/4 частина будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 22 листопада 1996 року (т. 1, а.с. 18). Відповідно до зазначеного договору дарування від 22 листопада 1996 року 1/4 частину будинку також було подаровано відповідачу [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] [PERSON] померла [INFO] (т. 1, а.с. 15). [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] (т. 1, а.с. 16). З позову вбачається, що після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] фактично прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем в квартирі, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Також він прийняв спадщину після смерті бабусі [PERSON] за правом представлення. До нотаріальної контори [PERSON] не звертався, від спадщини не відмовлявся. Позивач 17 липня 2019 року звернулась до приватного нотаріуса КМНО Науменко М.Г. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] (т. 1, а.с. 108). Приватним нотаріусом КМНО Науменко М.Г. була заведена спадкова справа № 18/2019 (т. 1, а.с. 108-203). Постановою приватного нотаріуса КМНО Науменко М.Г. від 22 січня 2020 року [PERSON] та її сину [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що приватним нотаріусом КМНО Коряковою Н.О. була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини [PERSON] (т. 1, а.с. 203). Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Коряковою Н.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 березня 2016 року на 1/4 частину в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 65). Позивач просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 березня 2016 року, видане на ім`я [PERSON] щодо спадкового майна після смерті [PERSON] ; - скасувати реєстрацію права власності на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2016 року за [PERSON] ; - визнати за нею та за її сином право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] в рівних долях; - визнати за нею та за її сином право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] в рівних долях. Сторона позивача зазначає, що після смерті [PERSON] її син [PERSON] фактично прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем в квартирі [ADDRESS] , а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). За змістом ч. 3. ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частинами 1 та 2 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Сторона відповідача зазначає про те, що місце проживання [PERSON] на момент відкриття спадщини було за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується наступними доказами. У свідоцтві про смерть [PERSON] зазначено, що місцем смерті було с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області, а в графі «Місце реєстрації актового запису» вказано - «виконавчий комітет комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області» (т. 1, а.с. 15). З довідки про причину смерті вбачається, що вона видана Білогородською дільничною лікарнею, яка розташована саме в Києво-Святошинському районі (т. 1, а.с. 49). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2015 року [PERSON] було надано додатковий строк для прийняття спадщини після смерті сестри [PERSON] (т. 1, а.с. 56). З зазначеного рішення вбачається, що згідно із витягу зі спадкового реєстру від 21 вересня 2015 року спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] не заводилась. Також, у рішенні вказано, що [PERSON] повідомляла суд про існування спадкоємця першої черги - [PERSON] . У матеріалах справи міститься довідка виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 404 від 30 жовтня 2015 року, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно проживала за адресою: [ADDRESS] по день смерті [INFO] (т. 1, а.с. 50). Сторона позивачів зазначає про те, що довідку виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 404 від 30 жовтня 2015 року підробила відповідач. Разом з тим, такі доводи сторони позивачів не відповідають дійсності, оскільки згідно довідки Бобрицької сільської ради від 29 липня 2020 року № 217 комітетом дійсно видавалась така довідка (т. 1, а.с. 81). З довідки Бобрицької сільської ради від 29 липня 2020 року № 218 спадкодавець [PERSON] похована на сільському кладовищі в с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області (т. 1, а.с. 82). Вбачається, що факт проживання [PERSON] на момент смерті за адресою: [ADDRESS] доведений належними доказами. За таких обставин, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] квартира [ADDRESS] не була постійним місцем проживання [PERSON] , хоча вона була зареєстрована у цій квартирі і право її проживання у ній не обмежувалось. У визначений законом строк [PERSON] не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] . Державна реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS] сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами. Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вбачається, що стороною позивачів не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання [PERSON] зі своїм сином [PERSON] на час її смерті. Доводи сторони позивачів ґрунтуються лише на поясненнях. Крім того, [PERSON] не подавав нотаріусу у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини. За таких обставин, [PERSON] не успадкував 2/3 частини квартири [ADDRESS] та 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] . Спадкова справа № 22/2015 щодо майна померлої [PERSON] (т. 1, а.с. 47-66) була заведена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Коряковою Н.О. саме за останнім місцем проживання [PERSON] . З огляду на наведене, в діях приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Корякової Н.О. щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2016 року на ім`я [PERSON] відсутні ознаки протиправності та вимога позивачів про визнання цього свідоцтва недійсним задоволенню не підлягає. У такому випадку, не підлягають задоволенню й вимоги позивачів про скасування реєстрації права власності на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] та визнання за ними права власності на зазначену частину будинку, оскільки такі вимоги є похідними від первинної вимоги. Позивачі також просять суд визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] в рівних долях. Судом встановлено, що [PERSON] не успадкував 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Інша частина цієї квартири (1/3 частина) належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 1998 року. Позивачі в якості відповідача у справі зазначили [PERSON] . Відповідно до Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 у спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус чи орган державної реєстрації прав. При вирішенні спорів про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON] , а тому не є належним відповідачем у справі щодо вимоги про визнання права власності на 1/3 частину спірної квартири, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 1998 року. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed