Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з цивільним позовом за змістом якого просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] , який є батьком їх спільної неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , після їх розлучення у 2007 році проявляє байдужість до своєї доньки, оскільки не лише не сплачує аліменти на її утримання, а взагалі не бере участі у її вихованні, та жодним чином не проявляє інтересу до її життя. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, у розумінні п.п. 1, 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду даної справи, однак у підготовчі судові засідання 11.01.2022 року, 25.01.2022 року, 03.02.2022 року, а також судові засідання 22.02.2022 року, 10.03.2022 року, 31.03.2022 року, не з`явився, причин неявки не повідомив, жодних клопотань від його імені до суду не надходило. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, а також про відсутність заперечень щодо задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, батьки відповідача вимагали від неї перервати вагітність, а коли вона цього не зробила, то всіляко налаштовували сина проти неї та дитини, що й стало підставою для розлучення. Жодних перешкод у взаємовідносинах відповідача з їх спільною донькою вона ніколи не чинила, однак той повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Також вказала, що така позиція [PERSON] відносно доньки шкодить її інтересам та створює перешкоди для реалізації можливостей, зокрема навчання за кордоном. Так, після закінчення 9 класу донька мала намір продовжити навчання в Польщі, але у візовому центрі їй відмовили, оскільки не було письмової згоди батька. Представник позивача, адвокат Побиванець Ю.В., повноваження якого підтверджено копією доручення Золотоніського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 28.09.2021 року № 308, підтримав позицію [PERSON] та просив задовольнити позовні вимоги. Також вказав, що відповідач добровільно самоусунувся від виконання батьківських обов`язків упродовж тривалого періоду часу та не проявляє жодного інтересу до дитини. Враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ст. 171 Сімейного кодексу України, судом з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України, з`ясовано думку [PERSON] щодо позбавлення її батька [PERSON] батьківських прав відносно неї. [PERSON] , якій виповнилось 16 років, надала суду пояснення за змістом яких вона ніколи особисто не бачила свого батька та не спілкувалась з ним. Відповідач жодного разу не телефонував, не приїздив, не вітав з її святами. Від своїх однолітків неодноразово чула образливі слова на свою адресу відносно того, що виховується без батька, тому попросила свою рідну тітку знайти її батька в соціальних мережах. Знайшовши його в соціальних мережах вона написала йому повідомлення про бажання спілкуватися, прочитавши яке він взагалі видалив свою сторінку. Також вказала, що мріяла вступити до Польщі, однак змогла цього зробити, оскільки не мала можливості отримати дозвіл на виїзд на навчання за кордон від батька. Крім того, пояснила, що нікого з родичів по батьковій лінії, зокрема його батьків, також не знає і з ними ніколи не спілкувалась. На запитання суду пояснила, що матір ніколи не забороняла спілкуватися їй з [PERSON] чи його рідними, однак скоріш за все вони такого бажання самі не мають. Додатково вказала, що не заперечує проти позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки він їй зовсім чужа людина та вона ніколи не відчувала себе його донькою. Заслухавши доводи позивача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21.12.2007 року розірвано шлюб між сторонами, в якому вони перебували з 16.08.2005 року. Сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] , виданого 01.02.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноша Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. Факт проживання неповнолітньої [PERSON] з позивачем підтверджується копією витягу про зареєстрованих у житловому будинку осіб від 06.04.2021 року № 516, а також актом обстеження умов проживання від 11.04.2021 року. Відповідно до шкільної характеристики [PERSON] є ученицею Золотоніської спеціалізованої школи № 1 та характеризується позитивно. Органом опіки та піклування Золотоніської міської ради 31.08.2021 року на підставі рішення комісії із захисту прав дитини виконавчого комітету Золотоніської міської ради складено висновок про доцільність позбавлення батьківських обов`язків [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , який мотивований тим, що батько жодного разу не з`являвся в школі за весь час навчання доньки та взагалі не цікавився її розвитком, у повсякденному житті дитини та її утриманні участі не приймає. Також вказано, що заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на підставі виконавчого листа, виданого Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області № 2-1363 від 10.12.2007 року, за період з 26.01.2008 року по 01.03.2020 року становить 265 585,30 грн. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенцією про права дитини 20.11.1989 року, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, Сімейним кодексом України (далі - СК України) та Законом України «Про охорону дитинства». Положеннями ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 52 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Одним із принципів Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своїми батьками. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Положеннями ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що батьки можуть позбавлятися батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, та способом захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.12.2018 року в справі № 404/6391/16-ц, від 06.05.2020 року в справі № 753/2025/19, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, яка відповідно до змісту ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» судами може застосовуватися як джерело права, викладеної в Рішенні по справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Також Європейським судом з прав людини в Рішення у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року вказано, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд вважає, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої [PERSON] , оскільки не цікавиться її життям, здоров`ям, проблемами, не приймає участі в її вихованні, не дбає про нормальне самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не відвідує та взагалі не спілкується з нею, не забезпечує їй хоча б мінімально необхідне матеріальне утримання, тобто проявляє байдужість до її потреб упродовж тривалого періоду часу, що свідчить про відсутність передумов до виправлення його поведінки в кращий бік по відношенню до доньки в майбутньому. Докази щодо існування об`єктивних та непереборних перешкод, які б перешкоджали чи унеможливлювали спілкування [PERSON] із його донькою, відсутні. При цьому, суд вважає, що сучасний розвиток засобів комунікації, в тому числі із використанням різноманітних соціальних мереж дозволяв [PERSON] проявити інтерес та турботу щодо своєї неповнолітньої дочки, а також реалізувати намір, у разі його наявності, брати участь у її житті, однак цього ним зроблено не було. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у Рішенні по справі «Коробов проти України» від 21.07.2011 року, вказано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність, крім іншого, може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. Враховуючи вищевказане, з урахуванням позиції неповнолітньої [PERSON] , яка не ідентифікує себе донькою відповідача та не відчуває з ним кровної спорідненості, суд вважає, що наявні достатні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки, та вказане не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виправдовує таке серйозне втручання в сімейне життя відповідача, та відповідає інтересам неповнолітньої [PERSON] . Водночас відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. З огляду на те, що позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, що підтверджується довідкою Обласної МСЕК № 1 від 16.12.2019 року серії 12 ААБ № 470152, відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача у дохід держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп., оскільки підстав для звільнення [PERSON] від його сплати судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved