Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

16 листопада 2020 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Старовижівського районного суду Волинської області із позовною заявою до [PERSON] ( далі - Відповідач) про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначив, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] малолітнього [PERSON] ( [INFO] ) його батьками є він та відповідачка по справі. Відповідно до рішення від 19 лютого 2020 року Старовижівського районного суду шлюб між ними розірвано. Малолітній [PERSON] являється інвалідом з дитинства та потребує постійного нагляду. Починаючи з 2019 року матір [PERSON] з дитиною не проживає, у вихованні участі своєї дитини не приймає. Відповідачка зареєстрована та проживає у [ADDRESS] . Тому дитина зареєстрована і проживає у [ADDRESS] разом із батьком [PERSON] - позивачем по справі. Для підтвердження своїх вимог посилається на акти обстеження умов проживання від 01 вересня 2020 року та 23 вересня 2020 року. Згідно яких уповноваженими особами зазначено, що мати відповідачка по справі з 30 листопада 2019 року у вихованні свого сина участі не приймає, з дитиною не проживає, не займається доглядом та лікуванням малолітнього [PERSON] , який потребує постійного догляду. Жодного разу не провідала дитину у лікарні і нічим не допомагала. Разом з тим встановлено, що малолітній проживає разом із батьком [PERSON] - позивачем по справі. Проживаючи з батьком, малолітній [PERSON] має всі умови проживання, а позивач забезпечив належні умови виховання дитини. Оскільки існує тісний емоційний зв`язок між дитиною та батьком, а також відсутні будь-які прояви взаємозв`язку між матір`ю та дитиною; дитина проживає із батьком після припинення шлюбних відносин із матір`ю; звичність, безпека, стійкість та благополуччя середовища дитини за місцем проживання батька; установлений характер соціального зв`язку у частині розвитку та охорони здоров`я дитини у невіддалених від місця проживання батька локації, а також небажання матері сприяти розвитку та охорони здоров`я дитини ; всебічно забезпечено батьком інтереси дитини (у частині утримання, догляду, охорони здоров`я, розвитку) та відсутні такі характеристики зі сторони матері - відповідачки по справі; відсутність дій зі сторони відповідачки [PERSON] , спрямованих на відновлення взаємин із дитиною, здійснення нею активних дій, пов`язаних з вихованням, утриманням, наданням допомоги у формах, що необхідні для духовного, фізичного та психологічного розвитку малолітньої дитини, то позивач [PERSON] просив суд позбавити [PERSON] батьківських прав та стягнути з неї на свою користь судові витрати. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2021 року дана справа передана до розгляду судді Малюті А.В. після закінчення повноважень головуючого по справі - судді Назарука О.В. Ухвалою від 06 жовтня 2021 року Старовижівського районного суду суддя Малюта А.В. прийняв до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Ухвалою від 07 грудня 2021 року Старовижівського районного суду з метою всебічного, повного і об`єктивного вирішення справи, суд за клопотанням позивача до участі у справі залучив службу у справах дітей Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 грудня 2021 року. Справа неодноразово відкладалася в зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою Старовижівського районного суду від 21 березня 2022 року судове засідання відкладено на 09.15 год. 29 березня 2022 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Безкровний І.В. підтримали позов з підстав, що в ньому зазначені. Просили суд задовольнити позов повністю. Ствердили, що малолітня дитина [PERSON] проживає разом із батьком (позивачем по справі) за адресою [ADDRESS] . Бо потребує постійного лікування, оскільки являється інвалідом дитинства. Дитині необхідне щоденне медикаментозне лікування. Вартість місячного лікування становить близько 50 000 гривень. Матір дитини категорично заперечувала лікування за методикою лікарів, а сама раніше лікувала народними методами. Діагноз лікарів ігнорувала. Більше року до моменту подання позовної заяви позивачем матір не проявляла інтересу до [PERSON] . Сама проживала в [ADDRESS] . Починаючи з 2019 року вихованням свого сина відповідачка не займається та його станом здоров`я не цікавиться. Крім цього, позивач [PERSON] та його представник - адвокат Безкровний І.В. в судовому засіданні просили суд в порядку частини 3 статті 166 СК України стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в твердій грошовій сумі відповідно до віку дитини, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася жодного разу. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Що підтверджується матеріалами справи. Тому суд висновує про відсутність інтересу у [PERSON] як до результатів розгляду справи та не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити свою поведінку на краще. Тому, з врахуванням думки позивача [PERSON] та його представника - адвоката Безкровного І.В., представника відповідачки - адвоката Прадищук Л.М., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки і піклування Дубечненської сільської ради Волинської області - Комісарик М.С., розгляд справи здійснюється у відсутності відповідачки. Відповідно до вимог статті 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідачка не з`явилася в судове засідання без поважаних причин. Представник відповідачки - адвокат Прадищук Л.М. проти позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що [PERSON] знаходиться за кордоном. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: органу опіки і піклування Дубечненської сільської ради Волинської області - Комісарик М.С. в судовому засіданні позов підтримала. Просила суд задовольнити позов повністю. Пояснила, що відповідно до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 30 вересня 2020 року вважає за доцільне та необхідне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Бо дитина хворіє з народження рідкісною хворобою (муковісцитоз з панкреатичною недостатністю) має групу інвалідності та потребує постійного контролю зі сторони лікарів та батьків. Матір категорично проти лікування дитини медичними препаратами, тому надає перевагу лікуванню народними методами. Однак дитину не лікувала. З листопада 2019 року відповідачка не проживає із своїм сином, а проживає окремо у своїх батьків у [ADDRESS] . Ствердила факти винної поведінки [PERSON] . А саме: відповідачка (матір) не піклується про здоров`я та фізичний розвиток сина, не здійснює медичного нагляду,лікування, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його належного самоусвідомлення та виховання. Дитина не отримує материнської любові,турботи, підтримки. Окрім того ствердила, що відповідно до висновку від 29 січня 2020 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини № 95/36/2-20 Органу опіки та піклування Старовижівської РДА заявниці (відповідачці по справі [PERSON] ) відмовлено в задоволенні її заяви щодо проживання разом з нею [PERSON] . Комісія вирішила залишити проживати сина разом з батьком за адресою [ADDRESS] . В доповнення своїх доказів представник третьої особи поклалася на акт від 04 січня 2022 року обстеження умов проживання малолітньої дитини разом з батьком. Вказала, що мати залишила сина, не цікавиться його життям та здоров`ям. За [PERSON] доглядає батько (позивач по справі). Умови проживання дитини хороші: відповідають санітарно-гігієнічним та матеріально-побутовим вимогам. Проживаючи з батьком дитина має всі умови для повноцінного розвитку;відвідує школу. А тому, хоча позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] хоча і є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісну поведінку матері, однак є виправданим. Бо зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінює як ухилення від виховання дитини при винній поведінці матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. А змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо. Бо остання протягом більше двох років перебуває за кордоном і дитиною абсолютно не цікавиться, на телефонні дзвінки не відповідає, сама до дитини не дзвонить, фінансову допомогу сину на лікування не надає. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідач [PERSON] 07 грудня 2020 року надала суду відзив на позовну заяву. Зазначила, що заперечує проти позову. Просила суд в задоволенні позовної заяви відмовити. Вказала, що [PERSON] , [INFO] , є її сином. А позивач [PERSON] не є його біологічним батьком. Після розірвання шлюбу проживає окремо від сина у своїх батьків за адресою у [ADDRESS] . Вважає висновок служби у справах дітей від 30 вересня 2020 року та характеристику про себе Дубечненської сільської ради необ`єктивними. А видання характеристики посадовою особою органу місцевого самоврядування негативного змісту в свою адресу вбачає ознаки кримінального правопорушення, про що повідомила поліцію. Бо характеризує сама себе з позитивної сторони, має всі умови для нормального проживання та виховання своєї дитини. Зазначила, що намагалася забрати дитину до себе, але позивач чинить їй перешкоди. Сама про себе ствердила, що не ухиляється від виконання своїх обов`язків , піклується про фізичний та духовний розвиток дитини,забезпечує дитину матеріально,спілкується з дитиною,забезпечує медичний догляд та лікування дитини. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень .Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до рішення від 19 лютого 2020 року Старовижівського районного суду шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] малолітнього [PERSON] ( [INFO] ) його батьками є позивач та відповідачка по справі (а.с.9). Твердження позивачки про те, що позивач [PERSON] не є біологічним батьком малолітнього [PERSON] суд відхиляє за безпідставністю. Бо згідно рішення Старовижівського районного суду від 08 липня 2021 року (справа № 168/418/20,провадження № 2/168/6/21), яке набрало законної сили і має преюдиційне значення встановлено, що позивач [PERSON] є біологічним батьком малолітнього [PERSON] . Судом в рішенні було встановлено: сумісне проживання [PERSON] разом із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі на момент народження дитини, визнання [PERSON] дитини своєю, утримання її та виховання протягом тривалого часу, оплата за її лікування. А факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19). Виписками із медичної картки №№ 9020д,4875,1754л,3275д,679,3804,180 хворого малолітнього [PERSON] ( [INFO] ), епікризу № 744від 22.05.2015 року встановлено в нього не госпітальну пневмонію, муковісцидоз, встановлено постійний лікарський догляд хворого (а.с.84-86,102-112). Судом встановлено, що відповідно до пояснень позивача [PERSON] , представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Орган опіки і піклування Дубечненської сільської ради Волинської області - Комісарик М.С та згідно висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 30 вересня 2020 року та відповідно до висновку від 29 січня 2020 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини № 95/36/2-20 Органу опіки та піклування Старовижівської РДА заявниці (відповідачці по справі [PERSON] ) відмовлено в задоволенні її заяви щодо проживання разом з нею [PERSON] . Комісія вирішила залишити проживати сина разом з батьком за адресою [ADDRESS] . Комісією було встановлено, що [PERSON] (позивач по справі) працює водієм в ДП «Старовижівське лісове господарство», у зв`язку з хворобою сина знаходився на лікарняному. Не чинить перешкод у спілкуванні сина із матір`ю, характеризується виключно позитивно. Просив сина проживати разом з ним. Під час госпіталізації малолітньої дитини 09 січня 2020 року до КП «Волинське обласне дитяче територіальне об`єднання» Волинської обласної ради батько весь час перебував у лікарні. Разом з тим комісією було встановлено, що мама відмовилася від перебування із сином у лікарні. Свій вчинок мотивувала тим, що не хоче бути в одній кімнаті разом із колишнім чоловіком. Враховуючи те, що матір на перше місце ставить свої особисті інтереси, а не дитини, лікарі не рекомендували щоб дитина проживала разом із матір`ю. Окрім того, за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, виховання свого малолітнього сина [PERSON] уповноваженими особами Старовижівського відділення поліції ГУНП у Волинській області на [PERSON] неодноразово складалися протоколи за частиною 1 статт184 КУпАП . А саме: протокол серії ГП №023870 від 09 січня 2020 року, протокол серії ВАБ № 626543 від 16 липня 2021 року та постанова Старовижівського районного суду від 01 березня 2022 року. Однак постановою Старовижівського районного суду від 01 березня 2022 року провадження у справі щодо [PERSON] за частиною 1 статті 184 КУпАП закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення. [PERSON] в дане судове засідання не з`явилася жодного разу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини при винній поведінці матері [PERSON] , свідомого нехтування нею своїми обов`язками. А змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, бо остання більше двох років (як встановлено судом починаючи з 30 листопада 2019 року) дитиною абсолютно не цікавиться, постійно перебуває на заробітках за кордоном, на телефонні дзвінки не відповідає,сама до дитини не дзвонить, фінансову допомогу сину на лікування не надає. В той же час малолітня дитина згідно висновку лікарів потребує щоденного лікарського нагляду та медикаментозного лікування. Тому суд погоджується із висновком 30 вересня 2020 року служби у справах дітей Дубечненської сільської ради про те, що вважати за доцільне та необхідне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Бо дитина хворіє з народження рідкісною хворобою (муковісцитоз з панкреатичною недостатністю) має групу інвалідності та потребує постійного контролю зі сторони лікарів та батьків. Матір дитину не лікувала. Комісія у своєму рішенні встановила факт винної поведінки відповідачки по справі [PERSON] . А саме: матір не піклується про здоров`я та фізичний розвиток сина, не здійснює медичного нагляду,лікування, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його належного самоусвідомлення та виховання. Дитина не отримує материнської любові,турботи підтримки (а.с.13-14). А згідно характеристики [PERSON] , виданої виконавчим комітетом Дубечненської сільської ради 24 вересня 2020 року,остання не бере участі у вихованні та лікуванні дитини (а.с.17). Дослідивши висновки суд висновує, що вони є вмотивованими. А висновок від 30 вересня 2020 року служби у справах дітей Дубечненської сільської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] на думку суду є достатньо обґрунтованим та об`єктивним. Бо змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо і наявна вина у діях матері (відповідачки [PERSON] ). Вказані обставини щодо факту винної поведінки відповідачки по справі [PERSON] за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, виховання свого малолітнього сина [PERSON] підтверджуються також показаннями свідків. В судовому засіданні свідок [PERSON] ствердила, що малолітню дитину відповідачка по справі залишила з батьком ще в листопаді 2019 року. Малолітній [PERSON] кашляв і потребував постійного медичного нагляду. Під час госпіталізації малолітній постійно був підключений до кисневого апарату. Дитина перенесла три операції. Скидала відео матері про хвору дитину. Відповідачка лише посміялася і все. Не подзвонила і не надала фінансової допомоги. Через що [PERSON] на хоче спілкуватися із матір`ю. Матір своїм сином взагалі не цікавилася. Починаючи із серпня 2020 року по жовтень 2021 року [PERSON] не відповідала на дзвінки сина, так само не спілкується з ним з 2019 року. Один раз за два роки дала дитині 5000 гривень і то лише після того, як уповноваженими особами Старовижівського відділення поліції ГУНП у Волинській області на [PERSON] було складено протокол за частиною 1 статт184 КУпАП. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що малолітній [PERSON] хворіє з дитинства. Дитина проживає разом із батьком, бо матір його залишила. [PERSON] (відповідачка по справі) не приймає участі у вихованні сина та не допомагає фінансово у його лікуванні. Коли сама свідок приходила до дитини щоб передати гостинець від бабусі, то [PERSON] була настроєна вороже проти неї. Бо сама свідок є хресною матір`ю дитини. Коли ще проживали всі разом (позивач та відповідачка), то остання посадила дитину на дієту. Мав місце випадок, коли у присутності її як свідка [PERSON] кричала на дитину нізащо. Останній лише зіщулився. Свідок [PERSON] ствердила, що [PERSON] не дослухалася до порад лікарів, лікуванням сина вона не займалася, фінансово вона не допомагала. Окрім того, із актів обстеження умов проживання від 01 вересня 2020 року, 23 вересня 2020 року, 04 січня 2022 року судом встановлено таке. Матір не проживає з дитиною майже рік, не бере участі у його вихованні та лікуванні. [PERSON] є інвалідом дитинства, потребує постійного нагляду,часто лікується в лікарні (акт від 01 вересня 2020 року); [PERSON] не проживає з дитиною з 30 листопада 2019 року, жодного разу не провідала дитину у лікарні і нічим не допомагає (акт від 23 вересня 2020 року); матір залишила сина, не цікавиться його життям та здоров`ям (акт від 04 січня 2022 року). Разом з тим судом встановлено, що [PERSON] проживає разом із батьком (позивачем по справі), який займається його вихованням та лікуванням. За [PERSON] доглядають бабуся та тато. Створили для дитини умови проживання. Умови проживання дитини хороші: відповідають санітарно-гігієнічним та матеріально-побутовим вимогам. Проживаючи з батьком дитина має всі умови для повноцінного розвитку;відвідує школу (акти від 01 вересня 2020 року та від 04 січня 2022 року) (а.с.15-16, 80). Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до вимог статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Вимогами частини 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із вимогами статей 9, 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Судом матеріалами справи встановлені обставини про те, що відповідачка по справі [PERSON] свої інтереси ставить вище за інтереси хворого сина. Так згідно висновку від 29 січня 2020 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини № 95/36/2-20 Органу опіки та піклування Старовижівської РДА комісією було встановлено, що мама відмовилася від перебування із сином у лікарні. Свій вчинок мотивувала тим, що не хоче бути в одній кімнаті разом із колишнім чоловіком. Враховуючи те, що матір на перше місце ставить свої особисті інтереси, а не дитини, лікарі не рекомендували щоб дитина проживала разом із матір`ю. Вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (п.54) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Зокрема, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічне позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Вирішуючи даний спір, суд враховує висновок від 30 вересня 2020 року органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав Дубечненської сільської ради Волинської області про доцільність та відповідність інтересам дитини позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , оскільки оцінюючи докази у зазначеній справі суд дійшов висновку про свідоме ухилення відповідачки від виконання своїх материнських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його життям та станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, на протязі тривалого часу ( більше двох років починаючи з 30 листопада 2019 року) ухиляється від виконання свого юридичного обов`язку по вихованню малолітнього сина, не виявляє до нього батьківської уваги та турботи, не надає матеріальної допомоги на його утримання та не приймає участі у вихованні дитини. В той же час дитина хворіє з народження рідкісною хворобою (муковісцитоз з панкреатичною недостатністю) має групу інвалідності та потребує постійного контролю зі сторони лікарів та батьків. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд оцінює як ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина - [PERSON] . Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дітей, у зв`язку з чим, ураховується відсутність будь-якого спілкування відповідача з сином та дочкою досить тривалий час по відношенню до віку дітей, існування реальної можливості виконання батьківських обов`язків, проте їх свідоме не вчинення. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько(мати) не підтримує стосунки з дитиною, його(її) можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. У зазначеному рішенні розглядалися аналогічні правовідносини, тому суд вважає за можливе застосувати його у справі. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Відповідно із вимогами статті 164 Сімейного кодексу України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Суд враховує, що позбавлення [PERSON] материнських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи доведено матеріалами справи. Тому суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідачки по справі при виконанні материнських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останньої материнських прав відносно її сина [PERSON]. , який не проживає разом з матір`ю, а проживає разом із батьком. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері до дитини, відсутність її бажання спілкуватися і приймати участь у вихованні сина. Судом встановлено обставини, які свідчать про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з батьком, а не з нею згідно висновку від 29 січня 2020 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини № 95/36/2-20 Органу опіки та піклування Старовижівської РДА . Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що відповідно до показань свідка [PERSON] , малолітній [PERSON] на хоче спілкуватися із матір`ю. Матір своїм сином взагалі не цікавилася. Починаючи із серпня 2020 року по жовтень 2021 року [PERSON] не відповідала на дзвінки сина, так само не спілкується з ним з 2019 року. А вина у діях відповідачки доведена суду позивачем. Бо за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, виховання свого малолітнього сина [PERSON] уповноваженими особами Старовижівського відділення поліції ГУНП у Волинській області на [PERSON] неодноразово складалися протоколи за частиною 1 статт184 КУпАП. Тому, висновок від 30 вересня 2020 року служби у справах дітей Дубечненської сільської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] на думку суду є достатньо обґрунтованим та об`єктивним. А змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо і наявна вина у діях матері (відповідачки [PERSON] ). Таким чином суд висновує про необхідність застосування крайнього заходу, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісну поведінку матері, відповідачки по справі. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька(матері) спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Щодо тверджень відповідачки [PERSON] у відзиві на позовну заяву про те, що вона не ухиляється від виконання своїх обов`язків , піклується про фізичний та духовний розвиток дитини,забезпечує дитину матеріально,спілкується з дитиною,забезпечує медичний догляд та лікування дитини суд ставиться до них критично та відхиляє за безпідставністю. Вказане спростовується як матеріалами справи так і показаннями свідків у судовому засіданні. А сам факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду (постанова від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18). За вказаних обставин, беручи до уваги, що позивачем доведено тісний емоційний зв`язок між дитиною та батьком, а також відсутні будь-які прояви взаємозв`язку між матір`ю та дитиною; дитина проживає із батьком після припинення шлюбних відносин із матір`ю; звичність, безпека,стійкість та благополуччя середовища дитини за місцем проживання батька; установлений характер соціального зв`язку у частині розвитку та охорони здоров`я дитини у невіддалених від місця проживання батька локації, а також небажання матері сприяти розвитку та охорони здоров`я дитини ; всебічно забезпечено батьком інтереси дитини (у частині утримання, догляду, охорони здоров`я, розвитку) та відсутні такі характеристики зі сторони матері - відповідачки по справі; відсутність дій зі сторони відповідачки [PERSON] , спрямованих на відновлення взаємин із дитиною, здійснення нею активних дій, пов`язаних з вихованням,утриманням,наданням допомоги та лікуванням свого сина у формах, що необхідні для духовного, фізичного та психологічного розвитку малолітньої дитини та враховуючи висновок від 30 вересня 2020 року служби у справах дітей Дубечненської сільської ради Волинської області про те, що вважати за доцільне та необхідне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , з метою забезпечення прав малолітньої дитини на його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, виходячи саме із інтересів малолітньої дитини, суд приходить до переконання про те, що позовна вимога про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , є підставною та підлягає до задоволення. Що стосується клопотання позивача [PERSON] та його представника - адвоката Безкровного І.В. щодо стягнення з відповідачки [PERSON] аліментів в користь позивача [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , то суд зазначає таке. Відповідно до частини 2 статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно із частиною 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно із абзацом 7 пункту 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог статті 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, суд оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини: відповідачка є працездатною, перебуває на заробітках за кордоном, а тому має можливість для забезпечення належного утримання дитини. Крім того, суд враховує, що у відповідності до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено в розмірі 2618,00 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем та його представником розмір аліментів в твердій грошовій сумі щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, відповідає вимогам закону щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину. А тому суд висновує про доцільність стягувати з відповідачки [PERSON] в користь позивача [PERSON] на утримання [PERSON] аліменти у розмірі 1500,00 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з позовом до суду 16 листопада 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи, матеріали справи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Тому слід допустити негайне виконання рішення суду з межах платежу за один місяць. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. В зв`язку з цим з відповідачки [PERSON] слід стягнути в користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім цього, з відповідачки [PERSON] слід стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. Бо згідно із пунктом 1.1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Що становить на момент звернення до суду 840,80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved