Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника - адвоката Давиденка К.В. пред`явила вказаний позов, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 5,000 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Татарбунарської міської ради Одеської області. Зазначена земельна ділянка на підставі рішення Татарбунарської районної ради народних депутатів № 81-ХХІ від 30. 08.1991 р. була передана [PERSON] в довічне успадковане володіння із земель запасу Татарбуна- рської міської ради, Акт зареєстровано в Книзі державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 8. Відповідно до п.8 постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 р. № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємст- ва, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних діля- нок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу Ук- раїни. При зверненні до нотаріуса з приводу прийняття спадщини їй було відмовлено у видачі сві- доцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земе- льну ділянку. Після цього звернувшись до Татарбунарського районного суду Одеської області із позовною заявою про визнання права власності на зазначену земельну ділянку, але ухвалою суду від 24.03.2020 р. за її клопотанням позовна зава залишена без розгляду, так як звернулася до суду з невірним формулюванням позовних вимог. Зважаючи на те, що успадкувати земельну ділянку у нотаріальному порядку вона не має можливості, просила визнати за нею право довічного успадко- ваного володіння земельною ділянкою в порядку спадкування. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с.31). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.25). Представник третьої особі до суду також не з`явився, хочу був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.30) причина неявки суду не відома. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про роз- гляд справи за його відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звуко- записувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійс- нюється. В силу ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають до- казуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добро- вільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по су- ті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Ко- дексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. З копії паспорту [NUMBER] (а.с.4) вбачається, що позивач народилася [INFO] у м. Олев- ськ Житомирської області. Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6) слідує, 17.01.1991 р. [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], уклали шлюб, актовий запис № 2, після чого подружжю присвоєно прізвище « [PERSON] ». Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.7) підтверджується, що [PERSON] по- мер [INFO] у м.Татарбунари Одеської області. Відмова нотаріуса (а.с.8) свідчить про неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті спадкодавця [PERSON] (спадкова справа 315/1998), у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документу на успадковуване ма- йно - земельну ділянку. Як видно з копії державного акту, виданого на підставі рішення ХХІ сесії Татарбунарської рай- онної ради від 30.08.1991 р. (а.с.9-13), [PERSON] отримав у довічне успадковане володіння земе- льну ділянку площею 5,0000 га, цільове призначення якої - для ведення фермерського господар- ства. Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 27.09.2019 р. (а.с.14-17) підтверджується, що земельна ділянка площею 5,0000 га, кадастровий номер 51250101 00:01:001:1782, розташована на території Татарбунарської міської ради Одеської області, цільове призначення - для ведення фермерського господарства, передана у постійне користування [PERSON] . Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 р. № 511 «Про вирішення питань, пов`язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та об- слуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успад- ковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 р. також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею, а постановою Верховної Ради Української РСР від 27. 03.1991 р. № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і По- ложення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затвердже- но форму державного акта на право довічного успадкованого володіння землею та умови надан- ня такого права. З введенням в дію ЗК Української РСР від 18.12.1990 р. (в редакції від 13.03.1992 р.) надання та кого права не передбачалось, але підпунктом другим п.5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земе льні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Поняття «користування землею» у ЗК Української РСР від 18.12.1990 р. (ст.7) поряд з постій- ним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткостро- кове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення се- лянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (ч.3 ст.8). У зазначеному кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване воло- діння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і го- сподарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, гро- мадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 р. закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земе- льних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного гос- подарства тощо (ст.6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарст- ва, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля на давалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сіно- косіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове кори- стування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років) (ст.7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користу- вання для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимча- сового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів пра- ва на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не пе- реоформленням правового титулу. Відповідно до п.8 постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 р. № 2200 «Про приско- рення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або пос- тійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення пра ва власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно п.6 постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. № 563 «Про земельну реформу», громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ді- лянки, надані їм до введення у дію ЗК Української РСР, повинні до 15.03.1994 р. оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з постановою Верховної Ради Украї- ни від 17.02.2004 р. № 1492, дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008 р. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп положення п.6 ро- зд.X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та п.6 постанови Верховної Ради Украї- ни «Про земельну реформу» від 18.12.1990 р. № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено державним актом на пра- во довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов`язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділян- ки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. суд зазна- чав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в пос- тійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечен- ня безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 (абз.3) своєї постанови № 7 від 30.05. 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків /спадщини/ від фізи- чної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадко- давця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем за законом в порядку першої черги після померлого чоловіка [PERSON] , перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку є те, що оригінал державного акту на право довічного ус- падковуваного володіння землею втрачено. Отже, суд вважає, що за позивачем має бути визнано право довічного успадковуваного володі- ння земельною ділянкою площею 5,0000 га, що залишилася після смерті [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved