Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила ухвалити рішення, яким скасувати арешт та заборону відчуження, згідно постанови АН №307501 від 10.03.2011 року, накладений Біляївським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на нерухоме майно, що належить [PERSON] на праві приватної власності, а саме: земельної ділянки площею 3,1690 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, Яськівська сільська рада, кадастровий номер 512085600:001:0224. Свої вимоги мотивує тим, що 29.04.2021 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого стала власником земельної ділянки площею 3,1690 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, Яськівська сільська рада, кадастровий номер 512085600:001:0224. Вказане майно отримала в спадок від батька [PERSON] , однак при подальшій реєстрації спадкового майна, позивачу стало відомо, що на її земельну ділянку накладено арешт та заборона відчуження. У зв`язку з вище викладеним позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, але раніше представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просив справу слухати у їх відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 37). У судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини не явки суд не повідомив, також в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подав до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленим належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідно до частини 3 ст. 128 ЦПК України (а.с. 28, 36, 44), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, позивач є власником земельної ділянки площею 3,1690 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, Яськівська сільська рада, кадастровий номер 512085600:001:0224, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за №1-362 від 29.04.2021 року (а.с. 8). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2021 року, вбачається, що на вказану земельну ділянку накладено арешт на підставі постанови ВДВС Біляївського РУЮ Одеської області АН №307501 від 10.03.2011 року (а.с.10-11). В матеріалах справи міститься відповідь Біляївського МВ ДВС №15779/30 від 03.06.2021 року, згідно якої зазначено, що відповідно до Автоматизованої системи виконавчого провадження у Відділі на примусовому виконанні відсутнє відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню якого є [PERSON] , та повідомлено, що згідно «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого Міністерством юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5», термін зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, підстави для скасування арешту АН №307501 від 10.03.2011 року накладеного на нерухоме майно [PERSON] відсутні (а.с. 12). Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. На думку суду, подальший арешт всього майна не забезпечує справедливого балансу між несприятливими наслідками та цілей, на досягнення яких спрямований арешт майна. З досліджених доказів вбачається, що у відділі ДВС на примусовому виконанні відсутнє відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню [PERSON] , згідно постанови АН №307501 від 10.03.2011 року про арешт майна боржника. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі реалізувати свої права на реєстрацію, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню та необхідно скасувати арешт на вказане вище нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Outcome: approved