Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів згідно договору оренди та відшкодування моральної шкоди. Мотивує тим, що 05.08.2019 року між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір оренди квартири у приватної особи за адресою: [ADDRESS] , терміном на 1 рік, орендна плата складає 12000 грн та згідно п. 5.1. договору, могла бути змінена протягом дії договору. Строк дії договору між сторонами закінчився 05.08.2020, відповідач повинна була здійснити повний розрахунок з позивачем за користування квартирою та виплатити існуючу заборгованість. Добросовісно, хоча і з запізненням відповідач виконувала свої зобов`язання за договором до 05.02.2020 року, перераховувала грошові кошти за користування квартирою позивачу на її особистий картковий рахунок відкритий в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Починаючи з 05.02.2020 року і до закінчення терміну дії договору 05.08.2020 року виникла заборгованість в розмірі 58009,01 грн, про що позивач подала розрахунок. Відповідач з таким розрахунком погодилася, оскільки написала розписку. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з усними вимогами виплатити заборгованість, однак відповідачем добровільно заборгованість не погашена. Тому просить стягнути з відповідача ще й 1543,11 грн. (3% річних) та 2793,36 грн. інфляційних втрат. Крім того, оскільки відповідачем безпідставно та систематично порушувалися права позивача, а саме: ігнорування дзвінків позивача, систематичне порушення та невиконання умов договору щодо його оплати, бездіяльність та невиконання договору відповідачем, що в результаті призвело до важкого фінансового становища в якому опинилася позивач та її сім`я. Також відповідачем завдано пошкодження майну позивача, за час користування квартирою пошкоджено внутрішні стіни квартири; пошкоджено холодильник та інше майно. Тому просить стягнути моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, в розмірі 15000,00 грн, та покласти на відповідача судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявне клопотання останньої про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить такі задоволити. Відповідач за викликом суду не з`явилася, була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Подала відзив на позов, заперечила проти позовних вимог, покликаючись що такі не підтверджені належними доказами, просить відмовити у задоволенні таких. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 05.08.2019 року між сторонами укладено письмовий договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч.1 с. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. У відповідності до розділу 1 договору, орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове користування квартиру. Відповідно п. 4.1. договору, термін оренди квартири складає 12 місяців з моменту прийняти квартири по договору. Термін оренди може бути змінений лише за згодою сторін (п. 4.2. договору). Строк дії договору закінчився 05.08.2020 року, відповідач мала здійснити повний розрахунок з позивачем за користування квартирою та виплатити існуючу заборгованість. Згідно ч.1, ч.2 ст. 820 ЦК України, розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 5.1. договору, орендна плата за користування квартирою та майном складає 12000 (дванадцять тисяч) грн. Орендна плата виплачується готівкою щомісячно авансом до 5 числа, кожного місяця (п. 5.2. договору). Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦПК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідач добровільно сплачувала орендну плату до 05.02.2020 року, перераховуючи грошові кошти за користування квартирою на особистий картковий рахунок позивачки, відкритий в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Починаючи з 05.02.2020 року і до закінчення терміну дії договору 05.08.2020 року, відповідач перестала платити орендну плату, тому виникла заборгованість за договором, в розмірі 58009,01 грн, про що позивачем надано розрахунок такої. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з усними вимогами виплатити заборгованість, однак такі не виконані, заборгованість перед позивачем добровільно не погашена. Відповідач знала про існуючу заборгованість, зобов`язувалася ближчим часом погасити таку, про що надала позивачу письмову розписку від 14.07.2020 року, за якою визнала борг в розмірі 40 000,00 грн., (сорок тисяч гривень 00 коп.) за оренду квартири, згідно договору оренди квартири від 05.08.2019 року. 08.12.2020 позивачем направлено на поштову адресу відповідача вимогу про погашення заборгованості за договором оренди квартири від 05.08.2019 року, яке згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримала 23.12.2020 року. Однак така добровільно не виконана. Тому позивач наполягає на сумі заборгованості в розмірі 58009,01 гривень. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до статей 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, згідно зі статті 628 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Відповідно до статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання в ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається в письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України). Розмір плати за користування житлом встановлюється в договорі найму житла (частина перша статті 820 ЦК України). Одностороння зміна умов найму не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 820 ЦК України). Відповідно до частиною першою статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином вимога про стягнення заборгованості по орендній платі підлягає до задоволення в повному розмірі. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальна сума відсотків 3% річних за користування грошовими коштами за період з 05.02.2020 року по 02.02.2021 року складає: 1543,11 грн, про що позивачем надано відповідний розрахунок. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність заборгованості за договором, який боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. Позивачем надано розрахунок індексу інфляції, загальна сума інфляційних втрат позивача становить: 2793,36 грн, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначила позивач, їй була спричинена моральна шкода, яка полягає у стражданнях, яких вона зазнала здійснюючи захист свого порушеного права, тим самим витрачаючи значні зусилля та свій час для його відновлення. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено, що внаслідок вій відповідача, вона пережила довготривалий пригнічений стан, що негативно відобразилось у повсякденному житті. До позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" що зазначена у ст..23ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. (Вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. За вказаних обставин, зважаючи на викладені та встановлені обставини, конкретно у даному випадку, суд вважає, що справедливою сатисфакцією по відновленню прав позивача є відшкодування заборгованості за договором позики, стягнення 3% річних та інфляційних витрат. У заявлені позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами вирішується відповідно до статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved