Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

26.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію права власності до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., треті особи: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. 25.09.2017 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. 01.03.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 16.07.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду. На підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, але не виключно, у зв`язку з рішенням Вищої ради Правосуддя № 1464/0/15-20 від 21.05.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження № 416 про призначення автоматизованого розподілу цивільної справи № 752/1945/17. Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 19.06.2020 року справа № 752/1945/17 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г. 07.09.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження за правилами загального позовного провадження, призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що він є власником квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , які у забезпечення своїх кредитних зобов`язань, за іпотечними договорами відповідно № 58027 та № 58028 від 27.06.2007 року передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк». 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 2. 04.04.2016 року відповідач в позасудовому порядку звернув стягнення на вказані квартири на підставі іпотечних договорів шляхом реєстрації за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» права власності на ці ж квартири. Посилаючись на неправомірність дій приватного нотаріуса, оскільки фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на те, що спірні квартири підпадають під дію такого Закону, просив визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29154053 від 07.04.2016 року та номер: 29151777 від 07.04.2016 року, винесене приватним нотаріусом та зобов`язати поновити запис про його право власності на зазначені квартири. Крім того, зазначив, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , опікуном якого він є. Однак зазначена обставина не врахована відповідачем, оскільки не отримано дозволу Органу опіки та піклування на відчуження квартири. 08.12.2017 року до суду надійшли заперечення, відповідно до змісту яких відповідач приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі. 13.12.2017 року третьою особою ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» подано пояснення відповідно до змісту яких останні заперечували проти позову, просили закрити провадження у справі. 16.01.2018 року третьою особою Службою у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надіслано на адресу суду пояснення, відповідно до змісту яких Служба зазначила, що у діях відповідача є порушення, оскільки у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , опікуном якого він [PERSON] . Відповідач або ж ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за надання дозволу на відчуження зазначеної квартири до Служби не зверталися. Просили вирішити спір з урахування інтересів дитини, оскільки останній немає іншого місця проживання. У судовому засіданні 14.03.2022 року сторони відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач просив розглянути справу за його відсутності. Врахувавши думку позивача, відповідача та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . 27.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11177012000, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 180 000, 00 доларів США строком до 27.06.2028 року зі сплатою 12, 2 % річних. У забезпечення цього договору, 27.06.2007 року між банком та [PERSON] були укладені договори іпотеки № 58027 та № 58028, згідно якого позивач передав в іпотеку банку належні їм на праві власності квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладеного договір факторингу № 2, відповідно до змісту якого клієнт передав у власність фактору права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11177012000 від 27.06.2007 року. У зв`язку з наявністю заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11177012000 від 27.06.2007 року, 19.04.2012 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на підставі договорів іпотеки № 58027 та № 58028 зареєструвало за собою право власності на предмети іпотеки - квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст. 12 вказаного Закону. У п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. В договорах іпотеки від 27.06.2007 року, укладених між банком та [PERSON] , сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотеко держателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодавця Судом також встановлено, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. Тлумачення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року у справі № 756/14679/16-ц (провадження № 61-790св20), від 09.12.2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19). За таких обставин, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що у договорах іпотеки від 27.06.2007 року, укладених між [PERSON] та банком, передбачено відповідні застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» і було зареєстровано право власності на належні позивачу на праві власності предмети іпотеки - квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , оскільки позичальник [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 11177012000 від 27.06.2007 року, які забезпечені цими іпотеками. При цьому, суд дійшов висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), оскільки звернення стягнення на спірні квартиру здійснено не у примусовому порядку, оскільки іпотекодавець надав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням останнього, що погоджено у статті 4 іпотечного договору. Однак, звертаючись до суду з позовом, позивач в обґрунтування заявлених вимог посилався також на те, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , опікуном якого він є. Однак зазначена обставина не врахована відповідачем, оскільки не отримано дозволу Органу опіки та піклування на відчуження квартири. Службою у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації зазначено, що у діях відповідача є порушення, оскільки у квартирі [ADDRESS] дійсно зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , опікуном якого він [PERSON] . Відповідач або ж ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за надання дозволу на відчуження зазначеної квартири до Служби не зверталися. Частиною 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергово, увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 цього Кодексу), є нікчемним ; на вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Так, у матеріалах справи відсутній дозвіл Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації на відчуження квартири [ADDRESS] , де зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , опікуном якого він [PERSON] , відповідно вимоги позивача про визнання протиправними дій нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію права власності щодо зазначеної квартири, підлягають задоволенню судом. З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., треті особи: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, підлягають частковому задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial