Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1320, вчинений 10.05.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною щодо звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] ; стягнути з відповідача судові витрати. Судом вірно встановлено найменування відповідача - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк», найменування третьої особи - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.06.2021 року [PERSON] із розміщеного на воротах його будинку за місцем проживання оголошення стало відомо про наявність виконавчого провадження № 65331592 від 06.05.2021 року, яке здійснюється приватним виконавцем Сивокозовим Олександром Миколайовичем. Після подання представником позивача заяви про ознайомлення з виконавчим провадження та подальшим ознайомленням через автоматизовану систему виконавчого провадження з наявними в ньому документами, позивачу стало відомо, що приватним виконавцем Сивокозовим О.М. 06.05.2021 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису № 1320, вчиненого 10.05.2019 року приватним нотаріусом Бондар Іриною Михайлівною щодо звернення стягнення на належне позивачу нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вчинений виконавчий напис позивач вважає незаконним та таким, що не піддягає виконанню з таких підстав. Так, договір іпотеки від 02 жовтня 2007 року № 2007-108-М, який було укладено між позивачем та відповідачем, і на який послався приватний нотаріус в оскаржуваному виконавчому написі, було укладено для забезпечення виконання кредитного договору № 2007- 108-М від 02 жовтня 2007 року, оформленого в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, отже останній згідно з Пунктом 1 вище зазначеного Переліку в редакції від 29.11.2001 року не міг бути підставою для вчинення виконавчого напису. Крім того, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.09.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на належний позивачу житловий будинок [ADDRESS] , шляхом його продажу банком з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою- покупцем. Вирішуючи позов суд виходив з розміру заборгованості станом на 17.06.2009 року. В іншому провадженні, задовольняючи вимоги Банку до Позивача про стягнення заборгованості за тим же Кредитним договором, суд виходив з наявної заборгованості станом на 02.03.2010 року. Як вбачається з постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.11.2012 року, відповідач відмовився залишити за собою майно позивача, не реалізоване під час виконання рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Отже, судами станом на момент винесення оскаржуваного виконавчого напису вже розглядались вимоги відповідача щодо стягнення заборгованості, яка існувала станом на 02.03.2010 року та вирішувалось питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з виконавчого напису № 1320 від 10.05.2019 року нотаріус вирішуючи питання про звернення стягнення не мав будь-яких доказів, які б свідчили про наявність безспірної заборгованості позивача перед відповідачем та вказав на заборгованість за період з 02.10.2007 року по 07.02.2019 року, тобто яка становить більше трьох років, та щодо якої судами постановлено судові рішення. Тому наявні підстави дня визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, через канцелярію суду подав письмову заяву про проведення розгляду справи за відсутності позивача та його представника, позовну заяву підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судові засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності суду, не надав. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 02.10.2007 року за укладеним між сторонами ( [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитним договором № 2007-108-М [PERSON] отримав від банку кредит у розмірі 54000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2022 року та забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитом по договору іпотеки № 2007-108-М передав банку в іпотеку належний йому на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 02.10.2007 року житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 1649 кв.м. по [ADDRESS] , початковою вартістю 303000 грн., в якому після укладення цього договору були зареєстровані члени його сім`ї з неповнолітньою дитиною, а між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки № 2007/108/М, але свої зобов`язання позичальник належним чином не виконує і станом на 17.06.2009 року має заборгованість по вказаному кредиту в розмірі 55275, 43 доларів США, з яких 52642, 51 доларів США - заборгованість за кредитом, 2561, 84 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом та 71,08 доларів США - пеня за невиконання зобов`язань за договором (арк.с.8 зворот). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.03.2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2010 року, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 2006-140 від 19.06.2006 року - 716, 56 грн., та заборгованість за кредитним договором № 2007-108-М від 02.10.2007 року - 496458,72 грн., а разом - 497175, 28 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат (арк.с.11). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2012 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення скасовано та в цій частині постановлено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості по укладеному між [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитному договору N 2007-108-М від 02 жовтня 2007 року в розмірі 55275,43 доларів США, з яких 52642,51 доларів США - заборгованість за кредитом, 2561, 84 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом та 71,08 доларів США - пеня за невиконання зобов`язань за договором, звернено стягнення на належний [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2007 року житловий будинок (Літ. А-1 житловий будинок, саман.обкл.цеглою, житловою, площею 35,4 кв.м., загальною площею 60,7 кв.м.) з господарчими будівлями та спорудами (Літ. Б - літня кухня, шл.блок.; літ.К, 1,4,1 - споруди), розташований на земельній ділянці площею 1649 кв.м. по [ADDRESS] , початковою вартістю 303000 грн., шляхом його продажу банком з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь- яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі в розмірі 3465 грн. В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] відмовлено. В решті рішення суду залишити без змін (арк.с.8-10). Відповідно до постанови заступника начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції О.О. Пономаренко від 01.11.2012 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, виконавчий лист № 2-8306/2010, виданий 01.07.2011, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 2006-140 від 19.06.2006 року - 716, 56 грн., та заборгованість за кредитним договором № 2007-108-М від 02.10.2007 року - 496458,72 грн., а разом - 497175, 28 грн., повернуто стягувачеві, у зв`язку з відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, не реалізовано під час виконання рішення (арк.с.12). Відповідно до інформації про виконавче провадження № 65331592 приватним виконавцем Сивокозовим О.М. відкрито виконавче провадження за виконавчим написом від 10.05.2019 № 1320, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення на майно [PERSON] , домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (арк.с.14-15). Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється ЗУ «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 року N 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за N 282/20595 (Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Згідно зі ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п. 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Відповідно до п. 1-1 Переліку для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу. У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 в справі №6-887цс17 зроблено висновок, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. При цьому, ст.50 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Крім того, як вбачається зі спірного виконавчого напису, строк, за який проводиться стягнення, - одинадцять років три місяці п`ять днів, а саме з 02.10.2007 по 07.02.2019, тобто у строк, що перевищує 3 роки, відповідно, поза межами строку, визначеному статтею 88 ЗУ «Про нотаріат», відтак вказана заборгованість не є безспірною. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.06.2021 (справа №766/11996/18). Таким чином, суд приходить до висновку, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідачем же доказів на підтвердження зворотного, суду не надано. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий висновок відповідає, зокрема, правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17. Разом з тим, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи наведені вище вимоги до виконавчого напису, у тому числі і перелік дій, що передують його видачі, суд враховує відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження вчинення всіх необхідних дій нотаріусом та заявником (відповідачем), що стали наслідком видачі виконавчого напису, які б свідчили про безспірність заборгованості. В той же час, суд враховує, що оскільки оспорюваний виконавчий напис видавався нотаріусом на підставі документів, наданих відповідачем, останній мав реальну можливість надати їх до суду з метою доведення безпідставності позовних вимог позивача. З огляду на зазначені обставини, зважаючи на наявність обставин, які свідчать про очевидний спір щодо суми стягнутої заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового бору у сумі 908 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved