Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

20.01.2022 [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Берестечківської міської ради Луцького району Волинської області про визнання права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП ім.Гагаріна розміром 1,37 умовних кадастрових гектарів, виділивши її із земель запасу чи резервного фонду Берестечківської міської ради Луцького району Волинської області. Свої позовні\~вимоги мотивує\~тим,\~що 07\~червня 1990\~року він\~був прийнятий\~різноробочим в\~колгосп імені\~Гагаріна с.Горішнє,\~який згодом\~в 2000\~році реорганізовано\~у СВК\~ім.\~Гагаріна,\~а в\~подальшому -\~ПСП «Еліта».\~За період\~роботи був\~прийнятий у\~члени господарства.\~02.09.2002\~року отримав\~майновий сертифікат.\~Із державного\~акту серії\~ІІ-ВЛ\~№ 000101\~від 29\~березня 1996\~року та\~списку громадян\~членів КСП\~ім.Гагаріна,\~який отримав\~06.10.2021\~від ГУ\~Держгеокадастру у\~Волинській області,\~позивач дізнався,\~що у\~даному списку\~відсутній.\~Позовні вимоги\~просив задовольнити,\~оскільки на\~час набрання\~чинності Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року N 720/95, він був членом господарства та мав право на цілу земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП ім.Гагаріна розміром 1,37 умовних кадастрових гектарів. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 24 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2022 року відкрито провадження у справі. Представник відповідача Берестечківської міської ради в судове засідання не з`явився, однак скерував заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак скерував заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.06.1990 [PERSON] був прийнятий в колгосп ім. Гагаріна різноробочим, з 09.12.1991 - проходив службу в армії, 25.01.1994 прийнятий різноробочим, 06.10.1994 - переведений на електрика та 11.11.1995 звільнений у зв`язку із поданою заявою, що стверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.6). Згідно архівної довідки №252/01.30, виданої 23.10.2021 Державним архівом Волинської області Волинської обласної державної адміністрації (а.с.16), у протоколі засідання правління колгоспу імені Гагаріна с. Горішне Горохівського району від 22 вересня 1990 №10 є відомості та рішення прийняти [PERSON] на цегельний завод згідно поданої ним заяви, у протоколі засідання правління колгоспу від 15 жовтня 1994 року №9 є відомості рекомендувати загальним зборам прийняти в члени колгоспу [PERSON] та на роботу електриком, а в протоколі загальних зборів членів колгоспу від 13 лютого 1995 року №1 є відомості та рішення прийняти в члени колгоспу [PERSON] згідно поданої заяви. Згідно архівної довідки №251/01.30, виданої 23.10.2021 Державним архівом Волинської області Волинської обласної державної адміністрації (а.с.14), у протоколі засідання правління колгоспу імені Гагаріна від 09 грудня 1995 року №10 є відомості про звільнення [PERSON] з роботи із зміною місця проживання. У протоколах загальних зборів членів КСП імені Гагаріна с. Горішне Горохівського району за грудень 1995-1997 роки відомості про виключення з КСП імені Гагаріна [PERSON] відсутні. Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 06.10.2021, № 29-3-0,2220-5426/2-21 (а.с.8), середній розмір паю КСП «Гагаріна» становить 1,37 умовних гектарів, вартість паю - 3739,47 грн, враховуючи коефіцієнт індексації та коефіцієнт 1,756 56758,31 грн. Із копії державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ВЛ №000101, виданого 29.03.1996 вбачається, що колективному сільськогосподарському підприємству імені Гагаріна Горішненської сільської ради передано у колективну власність 1499,9 га землі в межах згідно з планом. Згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВЛ №0217546, виданого Горішненською сільською радою 02.09.2002 (а.с.7) вбачається, що [PERSON] має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СВК ім. Гагаріна с. Горішне, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 22.03.2002. Із відповіді Берестечківської сільської ради від 10.12.2021 №00080-21 (а.с.17) вбачається, що [PERSON] не включили до списку громадян-членів КСП ім. Гагаріна, що є додатком до державного акту, що надає право органам місцевого самоврядування приймати необхідне рішення, тому позивачу рекомендовано звернутися до суду із заявою про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною дев`ятою статті 5 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини першої статті 22 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. У частині другій статті 23 ЗК зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Указ N 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу № 720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, судом встановлено, що КСП ім. Гагаріна отримало державний акт на право колективної власності на землю 29.03.1996, на час передачі державного акту позивач не працював у господарстві, однак із членів господарства виключений не був, тому мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, проте не був включений до такого. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на список осіб, доданий до державного акта на право колективної власності на землю, однак даний доказ до матеріалів справи додано не було, як і не додано письмових доказів про наявність земель запасу чи резервного фонду Берестечківської міської ради Луцького району Волинської області. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - ЦК УРСР. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. У статтях 71, 75 ЦК УРСР зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло з 29 березня 1996 року, тобто з моменту видачі КСП імені Гагаріна державного акта на землю, тому позивач як член КСП повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай). Однак, [PERSON] звернувся до суду з вказаними вимогами лише 20.01.2022 року, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, отже суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі №629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі №637/53/18, від 17 червня 2020 року у справі №600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі №401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі №403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі №933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі №686/6892/20, від 20 жовтня 2021 року в справі №930/3139/19. Зважаючи на те, що факт розпаювання земель є загальновідомим, а тому позивач міг дізнатися про порушене право раніше. Клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права та доказів поважності його пропуску позивачем не надано. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом. Згідно ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed