Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

24.02.2021 позивачі звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», в якому просять: визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію прав власності на Ѕ квартири [ADDRESS] за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», номер запису 25087151 та номер запису 25098714, проведені 27.02.2018 державним реєстратором філії Комунального підприємства Главанської сільської ради «Абсолют» у м. Києві Хмельницьким С.Ю., а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію припинення права на Ѕ квартири [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису 232500171 та припинення права на Ѕ квартири [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису 23250141, проведену 27.02.2018 державним реєстратором філії Комунального підприємства Главанської сільської ради «Абсолют» у м. Києві Хмельницьким С.Ю. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 11.12.2006 між АКБ «Київ» та [PERSON] (позивач - 1) було укладено кредитний договір № 145, па підставі якого банком позивачу - 1 було надано кредит у сумі 121100, 00 доларів США, на строк з 11.12.2006 по 10.12.2011, для фінансування будівництва квартири за адресою: [ADDRESS] , площею 84,88 кв. м., При цьому, у зв`язку з введенням в експлуатацію будинку та проведенням технічної інвентаризації номер квартири був змінений на [ADDRESS] . Вказують, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та позивачем- 1 14.12.2006 укладено договір іпотеки, за яким останнім у заставу банку передано належні йому майнові права на отримання у власність нерухомості, яка будується. При цьому у договорі сторонами також погоджено, що після завершення будівництва і видачі правовстановлюючого документа предметом іпотеки буде квартира, майнові права на яку за цим договором є предметом іпотеки. Зазначають, що відповідно до укладеного 01.11.2017 між ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «ФК «Дніпрофіпансгруп» договору про відступлення прав вимоги №01/11Первісний кредитор відступив Новому кредитору права вимоги за кредитним договором №145 від 11.12.2006, а також 01.11.2017 між Первісним кредитором та Новим кредитором укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 811, за яким Первісний кредитор відступив Новому кредитору права вимоги за договором іпотеки від 14.12.2006 щодо спірної квартири. Крім того, вказують, що на підставі заяви відповідача від 27.02.2018 про реєстрацію права власності на спірну квартиру держаним реєстратором прийнято рішення від 01.03.2018 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено записи про права власності відповідача на спірну квартиру, а також, внесено відомості про зміни права власності, а саме, про припинення права власності на їх частки спірної квартири. При цьому позивачі вказують на те, що вони правомірно набули право власності на спірну квартиру - на Ѕ частки квартири кожен. Однак, зауважили, що припинення права власності здійснено у незаконний спосіб, оскільки відповідачем здійснено звернення стягнення на спірну квартиру з порушенням умов договору іпотеки від 14.12.2006 та вимог законодавства, а саме: ст. ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки), оскільки, відповідно до умов договору іпотеки переведення права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку могло бути здійснено виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного в нотаріальній формі, однак, такого договору а ні з Первісним кредитором, а ні з Відповідачем не укладалось. Крім цього, відповідач мав право розпочати процедуру звернення стягнення на спірну квартири в позасудовому порядку за умови обов`язкового попереднього повідомлення Іпотекодавця шляхом пред`явлення Іподекодавцю письмової вимоги про усунення порушень Основного зобов`язання. Проте, їм під розпис будь-які вимоги Відповідача не вручались. Крім того, як вказує позивач-2, вона не є стороною договору іпотеки та не є стороною кредитного договору, на підставі якого виникло Основне зобов`язання. Право власності на Ѕ спірної квартири набула на підставі рішення суду від 18.05.2017 шляхом визнання за нею відповідного права. Отже, у даному випадку не мав місце перехід права власності від позивача-1 до позивача-2, оскільки право власності на Ѕ спірної квартири нею набуто вперше та незалежно від волі позивача-1. За цих обставин позивач-2 вважає, що статусу іпотекодавця у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про іпотеку», не набувала. Отже, у відповідача були відсутні правові підстави для звернення стягнення на належу їй частку спірної квартири, оскільки вона не виступала стороною кредитного договору та договору іпотеки, а також не набувала статусу іпотекодавця у порядку, визначеному ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Крім того, наголосили, що на момент переходу права власності на квартиру відповідач не узгоджував з ними ціну набуття права власності на предмет іпотеки, що є істотною обставиною і повинно було погоджуватися з власниками майна. За таких обставин вважають, що реалізація відповідачем права звернути стягнення на предмет іпотеки здійснена незаконно та внаслідок незаконних дій відповідача щодо реєстрації за ним відповідного права, грубо порушено їх право власності -право володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном. В свою чергу, також зазначили, що дії, рішення та бездіяльність державного реєстратора, пов`язані із реєстрацією права власності на спірну квартиру за відповідачем, а також з припиненням їх права власності, є протиправними, оскільки всупереч загальним засадам державної реєстрації прав останні вчинені за відсутності визначених законодавством підстав та з порушенням встановленого порядку. Крім того, позивачі зауважили, що внаслідок дій відповідача щодо реєстрації за ним відповідного права грубо порушено права їхньої неповнолітньої дитини, яка проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.03.2021 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження на 16.04.2021 о 09.00 год, в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва (м. Київ, вул. Дегтярівська, 31 А, каб. № 614). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2021 за заявою позивачів вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», номер запису 25087151 від 27.02.2018; накладено арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», номер запису 25098714 від 27.02.2018; Заборонено вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна - Ѕ частини квартири [ADDRESS] , номер запису про право власності в Державному реєстрі прав 25087151 від 27.02.2018; заборонено вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна - Ѕ частини квартири [ADDRESS] , номер запису про право власності в Державному реєстрі прав 25098714 від 27.02.2018. В подальшому, в ході розгляду справи, 22.02.2022 від відповідача надійшла заява, в порядку 206 ЦПК України, про визнання позову, в якій відповідач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання, призначене на 23.02.2022 о 10.00 год., позивачі не з`явилися, до суду подали заяву від 23.02.2022 про розгляд справи за їх відсутності та за відсутності їх представника, в якій позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Треті особи також про розгляд справи повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились, письмових пояснень по справі, в порядку ст. 181 ЦПК, не надавали. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та третіх осіб. Суд, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що 11.12.2006 між Акціонерним комерційним банком «Київ» (далі - первісний кредитор) та [PERSON] (далі - позивач-1) укладено кредитний договір №145, па підставі якого первісним кредитором надано позивачу-1 кредит у сумі 121100, 00 доларів США, на строк з 11.12.2006 по 10.12.2011. для фінансування будівництва квартири житла, загальною площею 84,88 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , яке здійснювалось позивачем-1 на підставі Інвестиційної угоди від 10.01.2006 №030221/1, укладеної з ТОВ «Капіталоінвест». З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між первісним кредитором та позивачем-1 14.12.2006 укладено договір іпотеки (далі - договір іпотеки), за яким останнім у заставу первісного кредитора передано належні позивачу-1 майнові права на отримання у власність нерухомості, яка будується, а саме, квартиру за вищевказаною адресою (далі - предмет іпотеки, спірна квартира). У договорі сторонами також погоджено, що після завершення будівництва і видачі правовстановлюючого документа предметом іпотеки буде квартира, майнові права на яку за цим договором є предметом іпотеки. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 04.03.2009 у цивільній справі № 2-5239/09 позов [PERSON] до ТОВ «Капіталоінвест», треті особи: АКБ «Київ», ТОВ «Екобуд» про визнання права власності задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, як встановлено зазначеним рішенням суду, відповідно до акту прийому-передачі від 13.02.2007 [PERSON] прийняв у ТОВ «Екобуд» спірну квартиру. У зв`язку з введенням в експлуатацію будинку та проведенням технічної інвентаризації, номер квартири був змінений на [ADDRESS] , про що свідчить додаткова угода №1 від 21.11.2008 до Інвестиційної угоди від 10.01.2006 №030221/1. ТОВ «Капіталоінвест» свій обов`язок за Інвестиційною угодою виконано лише частково, в частині передачі об`єкту інвестування [PERSON] за актом прийому-передачі, при цьому не надало необхідні документи для подальшого його оформлення у власність. У зв`язку з цим, 14.06.2010 до Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі зазначеного рішення суду, внесено запис, реєстр. № 30674426, про реєстрацію за позивачем-1 права приватної власності на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, на підставі договору іпотеки до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про обтяження спірної квартири іпотекою та запис про заборону на її відчуження. Крім того, встановлено, що ухвалою 18.05.2017 Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/5166/14 визнано мирову угоду, укладену у цивільній справі за позовом [PERSON] (позивач-2) до [PERSON] (позивач-1) про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири, припинено право власності позивача-1 на спірну квартиру у відповідній частині та закрито провадження у справі. При цьому, в ході розгляду справи №761/5166/14, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.03.2017, в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт на спірну квартиру. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 103901128 від 15.11.2017, на підставі вказаних рішень суду та постанови Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 07.07.2017 № 5425691, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С. до Держаного реєстру прав внесено: 11.07.2017 запис №23250759 про державну реєстрацію обтяження спірної квартири у виді арешту нерухомого майна; 27.10.2017 - запис №23250171 про право власності Позивача-1 на 1/2 спірної квартири; 27.10.2017 запис №23250141 про право власності Позивача-2 на 1/2 спірної квартири. Крім того, встановлено, що 01.11.2017 між ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофіпансгруп» (далі - Новий кредитор, відповідач) укладено договір про відступлення прав вимоги №01/11 відповідно до якого Первісний кредитор відступив Новому кредитору права вимоги за кредитним договором №145від 11.12.2006, укладеного між АКБ «Київ» та [PERSON] . При цьому, 01.11.2017 між Первісним кредитором та Новим кредитором укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №811, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., відповідно до умов якого Первісний кредитор відступив Новому кредиторові права вимоги за договором іпотеки від 14.12.2006 щодо спірної квартири. Як вбачається з Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 115882005 від 01.03.2018 та № 115966168 від 02.03.2018, 27.02.2018 Відповідачем подано державному реєстратору філії Комунального підприємства Главанської сільської ради «Абсолют» у м. Києві Хмельницькому С.Ю. (далі - державний реєстратор) заяву про реєстрацію права власності на спірну квартиру до якоїдодав: іпотечний договір від 14.12.2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В.; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 01.11.2017 №811, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., вимога/іпотечне повідомлення відповідача про дострокове погашення заборгованості від 06.11.2017 за номерами 0611/16, 0611/17, 0611/18, 0611/19; повідомлення відповідача про відступлення права вимоги від 06.11.2017 за номерами 0611/7, 0611/8, 0611/9, 0611/10; листи відповідача-1 від 06.11.2017 за номерами 0611/12, 0611/14, 0611/13, 0611/15; описи вкладення у листи з повідомленнями. На підставі заяви відповідача та зазначених документів державним реєстратором прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.03.2018, за індексним номером 39947764, за яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено записи №25087151 про право власності відповідача на 1/2 частину спірної квартири та №25098714 про право власності відповідача на іншу 1/2 частину спірної квартири. Крім цього, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.03.2018 за індексним номером 39947764, державним реєстратором до Державного реєстру прав внесено відомості про зміни права власності до записів від 27.10.2017 №23250171 та від27.10.2017№23250141, а саме: про припинення права власності позивача-1 на 1/2 спірної квартири та про припинення права власності позивача-2 на 1/2 спірної квартири. Так, ч. 1 ст. 13 ЦК України встановлює загальне правило, яким передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2, 3 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана, в т.ч. утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Нормами ЦК України визначено способи забезпечення виконання зобов`язання, зокрема, заставу нерухомого майна (іпотеку). За змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Задоволення вимог іподекодержателя реалізується шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку або шляхом позасудог.ого врегулювання на підставі договору. Згідно ч. 1, 2ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки) позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким, також, вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб зверненнястягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Законодавством (чинним на час укладення договору іпотеки) передбачено два способи звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору: 1) передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання; 2) продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 37 Закону «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачалось, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання був погоджений позивачем-1 та первісним кредитором в укладеному договорі іпотеки від 14.12.2006. Так, в п. 12.1 Сторонами договору обумовлено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки може бути здійснене шляхом досудового врегулюванняна на підставі договору між Сторонами, який передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за Основним договором. Такий договір підлягає нотаріальному посвідченню і є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно - предмет іпотеки за цим Договором або іншим шляхом передбаченим чинним законодавством. Разом з цим, у п. 9.1 договору іпотеки Сторонами погоджено, що «Іпотекодержатель має право незалежно від настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, вимагати у судовому порядку переведення собі заставленого права, якщо Іпотекодаець порушив зобов`язання п.8 цього Договору». Згідно п.11.1 іпотечного договору передбачено, що у разі, якщо на день, визначений будь-яким Основний зобов`язанням, іпотекодавець не виконає Основне зобов`язання у повному обсязі Іпотекожержатель набуває права вимагати у судовому порядку переводу на нього заставленого права (Предмету іпотеки)». Отже, відповідно до умов договору іпотеки переведення права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку могло бути здійснено виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного в нотаріальній формі. Отже, переоформлення Відповідачем права власності на спірну квартиру здійснено в порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», тобто, шляхом передачі іпотекодержателю права власності напредмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, враховуючи положення ст. 13 ЦК України, імперативні приписи зазначених норм Закону України «Про іпотеку», а також, положення договору іпотеки, відповідач був вправі звернути стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб за умови укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак, такого договору а ні з Первісним кредитором, а ні з Відповідачем не укладалось. Отже, реалізація Відповідачем права звернути стягнення на Предмет іпотеки здійснена з порушенням вимог статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки), а також, положень пункту 12.1 договору іпотеки. Крім цього, ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Як стверджували позивачі, ними не отримувалось жодних повідомлень/вимог відповідача, в т.ч. тих, які були надані державному реєстратору для проведення реєстраційних дій: вимоги/іпотечні повідомлення відповідача про дострокове погашення заборгованості від 06.11.2017 за номерами 0611/16, 0611/17, 0611/18, 0611/19. Відповідно до положень ч. 1,2 ст. 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості. Пунктом 105 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, встановлено, що у разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. Таким чином, належним доказом виконання відповідачем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та положень договору іпотеки, визначених у п. 13, за умови пред`явлення відповідної вимоги за допомогою засобів поштового зв`язку, є повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, у якому зазначено прізвище адресата та проставлено його підпис. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості, що позивачам під розпис вручались будь-які вимогивідповідача, в т.ч. вимоги від 06.11.2017 за номерами 0611/16, 0611/17, 0611/18, 0611/19. Доказів зворотного відповідачем не надано. Наведене свідчить про те, що реалізація відповідачем права на звернення стягнення на предмет іпотеки здійснена з порушенням вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки), а також положень п. 13 договору іпотеки. Крім того, за змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки може бути об`єкт нерухомого майна за умови, що таке нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Згідно договору іпотеки, іпотекодавцем перед Первісним кредитором є позивач-1. При цьому позивач-2 не є стороною договору іпотеки та, як було зазначено вище, право власності на Ѕ спірної квартири остання набула на підставі рішення суду від 18.05.2017, шляхом визнання за нею відповідного права. За таких обставин у даному випадку не мав місце перехід права власності від позивача-1 до позивача-2, оскільки право власності на Ѕ спірної квартири позивачем-2 набуто вперше та незалежно від волі позивача-1. Таким чином, позивач-2 статусу іпотекодавця у порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про іпотеку», не набувала.Крім цього, позивач-2 не є стороною кредитного договору, на підставі якого виникло Основне зобов`язання. Враховуючи наведене, у відповідача були відсутні правові підстави для звернення стягнення на належну позивачу-2 частку спірної квартири, оскільки остання не була стороною кредитного договору та договору іпотеки, а також не набувала статусу іпотекодавця у порядку, визначеному ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Крім цього, слід звернути увагу, що 07.06.2014 набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. При цьому, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеної у постанові від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18, норми Закону № 1304-VІІ щодо звернення стягнення на нерухоме житлове майно за обов`язкової згоди власника поширюються також на випадки, коли таке відчуження здійснюється шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного застереження. Таким чином, Законом № 1304-VІІ введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Судом встановлено, що спірна квартира використовується позивачами як місце постійного проживання, у квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина позивачів, у власності позивачів відсутнє інше нерухоме житлове майно. Доказів щодо зворотного суду не надано. Крім цього, загальна площа спірної квартири не перевищує граничних норм, установлених Законом № 1304-VІІ. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавпем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VІІ передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. З огляду на викладене та, зважаючи на те, що спірна квартира придбана позивачем-1 за кошти, отримані за споживчим кредитом в іноземній валюті, відповідачем, на той час, не могло бути реалізовано право звернути стягнення на спірну квартиру, як в судовому так і в позасудовому порядку. Також, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.09.2020 у справі № 127/565/19 (провадження № 61-18840св19) щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VІІ, зазначено наступне: «Встановлено, що квартира адреса_1 , використовується позивачем як місце постійного проживання, у власності особа_1 відсутнє інше нерухоме житлове майно. Вказаний предмет іпотеки виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті. Згоду на відчуження предмету іпотеки особа_1 не надавав. За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, повно встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов правильного висновку, що у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «УкрСоцбанк», а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню». Таким чином, звернення стягнення Відповідачем на спірну квартиру здійснено незаконно, оскільки останнім було порушено вимоги ст. ст. 5, 35, 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки), пункти 12,13 договору іпотеки, підпункт 1 пункту 1 Закону № 1304-VІІ. Також, слід звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), у якій вказано, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення па предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог,оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовомупорядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення. В матеріалах справи відсутні відомості, що на момент переходу права власності на квартиру відповідач узгоджував з позивачами ціну набуття права власності на предмет іпотеки, що є істотною обставиною і повинно було погоджуватися з власниками майна. Крім того, закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV) встановлює, що загальними засадами державної реєстрації прав, серед інших є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно па підставах та в порядку, визначених цим Законом. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 10 зазначеного Закону на державного реєстратора покладено обов`язок встановлювати відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. За п. 7 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок) для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком. Відповідно до п. п. 57, 61 Порядку для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Однак, державним реєстратором зазначених вимог законодавства при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.03.2018 за індексним номером 39947764, вчиненні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем та припинення права власності позивачів не дотримано. В матеріалах справи відсутні відомості, що державний реєстратор належним чином перевірив чи було виконано умови договору іпотеки, з якими Закон України «Про іпотеку» у відповідній редакції та сам договір іпотеки пов`язує можливість здійснення Іпотекодержателем звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Крім цього, державний реєстратор не звернув увагу на те, що чинним на момент укладення договору іпотеки законодавством та самим договором передбачалось, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання, здійснюється на підставі окремого договору та не витребував його у Відповідача. Також не перевірив, що серед поданих Відповідачем документів відсутній документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, яким відповідно до вимог законодавства є витяг з книги чи окремий аркуш встановленого зразка, на якому особою власноручно зазначено прізвище та проставлено свій підпис. Крім того, держаним реєстратором не перевірено, що правовідносини Сторін за кредитним договором, на підставі якого виникло основне зобов`язання, підпадають під регулювання законодавства про захист прав споживачів та чи виконуються умови встановлені Законом № 1304-VІІ, за яких допускається відчуження спірної квартири без згоди Позивачів, а в разі якщо такі умови не виконуються - наявність такої згоди. Також поза увагою державного реєстратора залишилось те, що позивач-2 не є стороною кредитного договору та договору іпотеки, а також не набувала статусу іпотекодавця у порядку, визначеному ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-ІV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1952-ІV за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. З огляду на зазначене, зважаючи на неподання Відповідачем окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання Іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, а також, документу, що підтверджує надання Позивачами згоди на відчуження спірної квартири, держаний реєстратор був зобов`язаний прийняти рішення про відмову в державній реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру, однак, в порушення п. 4 ч. 1, 2 ст. 24 Закону № 1952-ІV, ч. 4 ст. 12 Закону №2623-ІV, пунктів 57,61 Порядку допустив протиправну бездіяльність та відповідного рішення не прийняв. Крім того, держаний реєстратор не звернув уваги й на те, що на час прийняття ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.03.2018, а також вчиненні відповідних реєстраційних дій щодо спірної квартири існувало дійсне обтяження у виді арешту нерухомого майна, внесене до реєстру 11.07.2017 за номером 23250759 на підставі постанови Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 07.07.2017№54254691. Арешт, накладений на спірну квартиру на підставі зазначеної постанови не скасовувався, а ні Шевченківським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, а ні в судовому порядку, відсутні відомості щодо цього. При цьому, вичерпний перелік випадків, у яких реєстрація права власності може бути проведена за наявності дійсного обтяження щодо об`єкту реєстраційних дій визначений ч. 4 ст. 24 Закону № 1952-ІV. На час прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.03.2018 та вчиненні відповідних реєстраційних дій щодо спірної квартири жодної підстави, визначеної ч.4 ст. 24 Закону № 1952-ІV, не існувало. Однак, незважаючи на це, держаний реєстратор 04.04.2018 прийняв рішення за індексним номером 39588003, яким вніс до реєстру відомості про припинення 08.02.2018 обтяження спірної квартири на підставі постанови Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 07.07.2017 №54254691. Крім цього, державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень від 01.03.2018, на підставі якого 01.03.2018 та 02.03.2018 вніс до Державного реєстру прав відомості про припинення 27.02.2018 права власності позивачів на спірну квартиру та реєстрацію такого права за відповідачем. З огляду на викладене вище, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.03.2018 за індексним номером 39947764 та вчиненні останнім на підставі цього рішення відповідні реєстраційні дії щодо спірної квартири є протиправними, оскільки вчинені з порушенням вимог частини першої ст. 3, ч. 3 ст. 10, п. 4 ч. 1. 2, 4 ст. 24 Закону № 1952-ІV, ч. 4 ст. 12 Закону № 2623-ІV п. п. 57,61 Порядку. Доказів щодо зворотного державним реєстратором суду не надано та в матеріалах справи не міститься. Крім того, за ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Однак, держаний реєстратор, в порушення вимоги ч. 4 ст. 12 зазначеного Закону не витребував у Відповідача відомостей про осіб, які мають право користування спірною квартирою, та відповідного дозволу органів опіки та піклування. Як вбачається з Витягу № 30392535 від 22.05.2018 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осібу житловому приміщенні, 12.10.2012 у спірній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина позивачів - [PERSON] , [INFO] . Так, законом України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про охорону дитинства» законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні. Як зазначено у Преамбулі Декларації прав дитини 1959 року, дитина внаслідок фізичної та розумової незрілості потребує спеціальної охорони і турботи, у тому числі й належного правового захисту,до і після народження. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 16 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в її право на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або посягання на її честь та гідність. Відповідно до положень ст. 177 Сімейного кодексу України, статей 17,18 Закону «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло і оформлюється рішенням районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної в місті ради, витяг з якого заявникам видає служба у справах дітей. Отже, на час звернення відповідача щодо стягнення на спірну квартиру, [PERSON] мала право на користування зазначеним житлом, набуте в установленому законом порядку. Судом не встановлено та в матеріалах справи не міститься, що Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надавалось будь-яке рішення щодо надання дозволу на відчуження спірної квартири, а також, що відповідні документи не надавались відповідачем державному реєстратору. При цьому своїх пояснень на підтримку або заперечення проти позову третя особа у справі - Служба у справах дітей та сім`ї ШРДА у м. Києві, порядку ч. 1 ст. 181 ЦПК України не надавала. За таких обставин мало місце порушення прав та законних інтересів неповнолітньої [PERSON] , що, в свою чергу, також свідчить про незаконність звернення стягнення відповідачем на спірну квартиру, а також неправомірність дій державного реєстратора. Так, правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами. Норми Конституції України закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, захист прав і свобод людини і громадянина судом. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1ст. ст. 3, 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідні гарантії реалізацією особи права власності визначені також у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як встановлено судом,Позивачами було правомірно набуто право власності на спірну квартиру. В свою чергу, дії Відповідача щодо припинення права власності Позивачів на спірну квартиру та реєстрації за ним відповідного права, здійснені у незаконний спосіб, оскільки, звернення стягнення на спірну квартиру відбулося з порушенням вимог законодавства та умов договору іпотеки, при цьому, дії державного реєстратора, пов`язані із реєстрацією права власності на спірну квартиру за Відповідачем, вчинені за відсутності визначених законодавством підстав та з порушенням встановленого порядку, чимгрубо порушено право власності Позивачів на спірну квартиру та їх законні інтереси володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном. Крім цього, такі дії порушують права та законі інтереси неповнолітньої [PERSON] . За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи із фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, [PERSON] з Державного бюджету України підлягає поверненню 50 % сплаченого судового збору за подання позову до суду у розмірі 908,00 грн, відповідно до квитанції про сплату № 93287 від 23.02.2021 та 227,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову, відповідно до квитанції про сплату № 8172 від 25.02.2021.

Outcome: approved