Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), через свого представника, звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), заінтересована особа: Служба в справах дітей, з вимогами: - позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] ; - змінити розмір аліментів і стягнути з відповідача, на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. 27.11.2009 між сторонами був зареєстрований шлюб від якого [INFO] народився син - [PERSON] 09.01.2014 шлюб між сторонами було розірвано. З моменту розірвання шлюбу пройшло більше семи років і весь цей час син проживає з позивачем та її матір`ю, а відповідач жодного разу не цікавився станом його здоров`я та не відвідував шкільний навчальний заклад, в якому він навчається, не цікавився його шкільним життям. Крім того, відповідач не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, не сприяв засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до внутрішнього світу сина, не забезпечує медичним доглядом, лікуванням і жодного разу не навідувався до нього. Виховує і матеріально утримує сина лише позивач та її матір, з якою вони спільно проживають, а відповідач відмовляється надавати будь-яку матеріальну допомогу на утримання свого сина. Таким чином, позивач вважає, що відповідач свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини і ухиляється від їх виконання, а тому його слід позбавити батьківських прав. Разом з тим, позивач бажає збільшити розмір аліментів. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 26.07.2021 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Також було витребувано від Служби в справах дітей висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідач, через свого представника, подав до суду відзив на позов. Відповідач обґрунтовує свої заперечення наступними обставинами. На виконання рішення суду від 18.04.2017, відповідач сплачував аліменти, тобто продовжує здійснення матеріального утримання сина, що підтверджується доданими до відзиву копіями квитанцій, а доказів несплати аліментів позивачем не надано. Однак, через неприязні відносини з позивачем він позбавлений змоги спілкуватись з сином [PERSON] . Водночас на даний час син зареєстрований як раніше за адресою відповідача. Разом з тим, коли позивач зверталась з метою отримання дозволу батька на виїзд сина закордон відповідач надавав їх. Стосовно збільшення розміру аліментів, відповідач вказав, що проживає та здійснює догляд за своєю хворою матір`ю і вважає, що в позовній заяві відсутні будь-які підстави для їх перегляду, а тому, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач відповіді на відзив не подала. Службою у справах дітей Липовецької міської ради було надано суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його сина та рішення виконавчого комітету Липовецької міської ради №230 від 06.12.2021 про затвердження згаданого висновку. У підготовчому судовому засіданні представники сторін, дотримуючись своїх позицій, викладених у заявах по суті, не змогли дійти до врегулювання спору між сторонами до судового розгляду. Ухвалою суду від 16.12.2021 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 10.03.2022 та 28.03.2022 на задоволення клопотань представника відповідача було забезпечено його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. У судове засідання сторони не з`явилися, однак представник позивача у своїй заяві підтримав позовні вимоги та просив про розгляд справи без його участі, а представник відповідача у своїх письмових поясненнях просив відмовти у задоволенні позовних вимог, додатково наголосивши на тому, що висновок, який прийнятий органом опіки й піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача був прийнятий з порушенням чинного законодавства. Представник відповідача не заперечував про проведення судового засідання без його участі. Представник служби в справах дітей також просила про розгляд справи без її участі, а при вирішенні спору покладається на розсуд суду. За загальним правилом ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , його батьками є сторони у справі (а.с. 5). 27.11.2009 між сторонами був зареєстрований шлюб, під час якого народився син, але рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 09.01.2014 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6), а рішенням того ж суду від 18.04.2017 з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки від доходів батька щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 7-8). Згідно з довідкою про доходи відповідача за період з 01.01.2017 по 31.05.2021, виданою ТОВ "БПМ КОНСАЛТИНГ" за весь вказаний період йому було нараховано 141860,69 грн з них відраховано на сплату аліментів 28457,17 грн (а.с. 55-60). У матеріалах справи наявні копії квитанцій за 2021 рік про щомісячну сплату позивачем на користь відповідача аліменти на утримання їх сина у розмірі по 1207,00 грн (а.с. 38-46). Згідно з актом, складеним депутатом Липовецької міської ради від 30.04.2021 зазначено про те, що [PERSON] проживає з позивачем та її матір`ю, а відповідач з ними не проживає та не цікавиться його вихованням (а.с. 10). Відповідно до Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно сина [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Липовецької міської ради №230 від 06.12.2021 зазначено, що після розлучення сторін батько дитини перестав цікавитися життям сина, не брав участі в його вихованні та не виявляв ініціативи щодо спілкування з ним, натомість мати займається його вихованням самостійно. У висновку вказано про те, що відповідач: "не виявляв ініціативи щодо побачень з дитиною, не брав участі у підготовці до дорослого життя та не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, що підтверджується довідками, виданими сімейним лікарем Петрівським Р.С. та класним керівником Оцаберою Л.І. ". Питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дітей, а відповідно до її рішення від 30.11.2021, більшістю голосів, позбавлення відповідача батьківських прав визначено доцільним,про що й вказано у такому висновку (а.с. 67). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрований за адресою відповідача та його матері [PERSON] (а.с. 33). Відповідачем надані копії його заяв щодо надання згоди на отримання візи та тимчасовий виїзд за кордон малолітнього сина [PERSON] разом з його матір`ю позивачем від 01.02.2016, 22.08.2017, 03.02.2021 (а.с. 30-32). Також, наявні медичні документи матері відповідача [PERSON] 1945 р.н. де вказані супутні вікові хвороби (а.с. 34-36). Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як визначено у ст. 1 Конституції України - Україна є правова держава, а в силу її ст. 8 в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст. 129 Конституції України). Верховенство права - це панування права в суспільстві, а такий принцип вимагає від держави його втілення у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи та рівності. Разом з тим, в силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК). Отже, з огляду на особливість предмету спору та змісту позовних вимог, позивачу в даному судовому процесі необхідно було довести чи дійсно відповідач всесторонньо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно спільного сина сторін. Позивачу, за наявності, слід було надати докази того, що відповідач, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Разом з тим, суд зауважує, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Крім того, щодо вимоги про збільшення розміру аліментів позивачу слід було навести докази того, що матеріальне становище відповідача, як платника аліментів, дозволяє йому утримувати їх спільного сина, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Щодо вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, суд зазначає про таке. Зі змісту аргументів позивача, вбачалось про те, що з моменту розірвання шлюбу пройшло більше семи років і весь цей час син проживає з позивачем та її матір`ю, а відповідач жодного разу не цікавився станом його здоров`я та не відвідував шкільний навчальний заклад, в якому він навчається, не цікавився його шкільним життям, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, не виявляв інтересу до внутрішнього світу сина. Разом з тим, лише позивач виховує і матеріально утримує сина, а відповідач відмовляється надавати будь-яку матеріальну допомогу на утримання свого сина. Як визначено в ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За змістом пп. ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Вищезазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Разом з тим, суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні наслідки для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Судом, з огляду на подані сторонами докази у цьому процесі встановлено, що у позивача існує конфлікт та неприязні відносини до батька її сина відповідача, якого вона хоче позбавити батьківських прав, однак такий конфлікт між сторонами не може бути підставою для обмеження прав батька і дитини у спілкуванні постійному теперішньому чи в майбутньому в процесі розвитку дитинства, юності, зрілості, а особливо враховуючи відсутність заперечень щодо подальшого контакту батька та сина, що сприятиме повноцінному його розвитку і служитиме задоволенню психологічних потреб. В іншому випадку позбавлення батька такого права може позбавити сина родинних зв`язків, турботи та любові. Попри те, що позивач стверджує, що відповідач не забезпечує їх малолітнього сина матеріально й не піклується про навчання та психологічний і фізичний розвиток, слід зазначити, що шлюб між сторонами розірвано, дитина проживає з матір`ю, а батько проживає в іншій області де працює та доглядає за своєю матір`ю літнього віку. Крім того, відомостями з довідки про доходи відповідача за період з 01.01.2017 по 31.05.2021 та копіями квитанцій за 2021 рік про щомісячну сплату позивачем на користь відповідача аліментів на утримання [PERSON] , які суд вважає належними та допустимими доказами, спростовуються аргументи позивача про те, що відповідач не допомагає у матеріальному забезпеченні малолітнього сина, а копіями заяв щодо надання згоди на отримання візи та тимчасовий виїзд за кордон малолітнього сина від 01.02.2016, 22.08.2017, 03.02.2021, про існування яких позивач не висловила своїх заперечень, спростовуються її аргументи про те, що відповідач не приймає участі у розвитку дитини, принаймні не перешкоджає такому розвитку. Разом з тим, надані позивачем відомості з довідок від лікаря Петрівського Р.С. та класного керівника Оцабери Л.І. для суду не можуть бути однозначними свідченнями того, що відповідач протягом тривалого часу не цікавився здоров`ям та успішністю сина, оскільки форма таких довідок є довільною та схожою між собою, без дат їх видачі, без реквізитів установ де працюють їх підписанти, а інформація у них не є конкретно-інформативною. Суд зважає, на Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно сина [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Липовецької міської ради №230 від 06.12.2021 де зазначено, що після розлучення сторін батько дитини перестав цікавитися життям сина, не виявляв ініціативи щодо побачень з дитиною, не брав участі у підготовці до дорослого життя та не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, що підтверджується довідками, виданими сімейним лікарем Петрівським Р.С. та класним керівником Оцаберою Л.І . Однак, попри те, що в основу такого висновку були покладені згадані довідки від лікаря та класного керівника, про які суд зробив свої висновки вище, але в цілому ні позивач, ні орган опіки та піклування не надали суду доказів на підтвердження висновку про те, що подальша участь відповідача як батька [PERSON] у спілкуванні з ним призведе до негативних наслідків для сина. У зв`язку з викладеним слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, згідно ч. 6 ст. суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Також, варто зазначити, що факт подання відповідачем відзиву проти позову щодо позбавлення його батьківських прав, відстоювання у своїх запереченнях проти позову може свідчити про його інтерес до свого сина, який навіть прописаний за адресою відповідача. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає їх неналежними та не достатніми, оскільки вони не підтверджують існування обставин на які посилається позивач, і які оспорює відповідач, а у своїй сукупності вони не дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду позивачем і Службою у справах дітей не надано та в ході судового процесу судом не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] , не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про зміну розміру аліментів і стягнення з відповідача, на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частки від його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд зазначає про таке. Зі змісту аргументів позивача, вбачалось лише про те, що з моменту розірвання шлюбу вона матеріально утримує сина, а відповідач відмовляється надавати будь-яку матеріальну допомогу. Як визначено у ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18.04.2017 з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки від доходів батька щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, у матеріалах справи наявні надані відповідачем копії квитанцій за 2021 рік про щомісячну сплату позивачем на користь відповідача аліменти на утримання їх сина у розмірі по 1207,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України та роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Крім того, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й ст. 182 СК України - обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Вимогами ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Позивачем не було надано суду доказів щодо зміни матеріального та/або сімейного становища відповідача, здоров`я його чи сім`ї, що б дозволяло останньому мати можливість сплачувати аліменти на утримання спільного сина сторін у бажаному позивачем розмірі. Натомість згідно з довідкою про доходи відповідача за період з 01.01.2017 по 31.05.2021, виданою ТОВ "БПМ КОНСАЛТИНГ" за весь вказаний період йому було нараховано 141860,69 грн з них відраховано на сплату аліментів 28457,17 грн. При цьому, з жовтня 2020 по квітень 2021 відповідач взагалі не отримував заробітної плати. Також, наявні медичні документи матері відповідача [PERSON] 1945 р.н. де вказані супутні вікові хвороби. Між тим, наведені позивачем аргументи не є відповідно до ст. 192 СК України підставами для збільшення розміру аліментів на дитину, а наявні матеріали справи про таке не свідчать. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду позивачем не надано та в ході судового процесу судом не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про зміну розміру аліментів і стягнення з відповідача, на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частки від його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає. Суд, вирішуючи питання про судові витрати керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, суд відносить судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн на її рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed