Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

[PERSON] , звернувся в суд із заявою, в якій зазначив, що він [INFO] , є уродженцем с. Розтоки, Рахівського району Закарпатської області. 05.09.1989 року йому було видано паспорт громадянина СРСР [NUMBER] зразка 1974 року. З 23 жовтня 1989 року по 14 листопада 1991 року він проходив строкову службу в Збройних силах СРСР. 18 листопада 1991 року після демобілізації він був прийнятий на військовий облік в Рахівському РВК і весь час знаходився на обліку, аж до 01 січня 2012 року, тобто до досягнення граничного віку перебування в запасі. Після демобілізації зі строкової служби з листопада 1991 року він проживав постійно на території України, зокрема у с. Розткоки, Рахівського району, Закарпатської області й весь цей час перебував на території України, за винятком тимчасових виїздів за кордон, які відбувалися по 1998 рік, поки був дійсний його закордонний паспорт, а після 1998 року знаходився на території України безвиїзно. Паспорт громадянина СРСР був виданий йому після досягнення 16-ти річного віку й цим паспортом він користувався в 1991-1994 роках. В цьому паспорті було проставлено штамп, що підтверджував його належність до громадянства України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про громадянство" він мав право на набуття громадянства України та набув таке у 1991 році. Однак, в 1994 році він втратив свій паспорт громадянина України (який був виготовлений на бланку-книжечці паспортів СРСР [NUMBER] , із проставленим штампом, що засвідчував прийняття ним громадянства України. При зверненні в Рахівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області для отримання нового паспорта громадянина України замість втраченого, йому стало відомо про те, що службові документи, що підтверджували видачу йому попереднього паспорта та підтверджували прийняття ним громадянства України, а відмову мотивовано тим, що з часу виписки його на службу в армію з 18.10.1989 року у відділі відсутні дані про його реєстрацію в с. Розтоки, Рахівського району та рекомендовано звернутися до суду для підтвердження факту проживання на території України. Крім того, факт отримання ним громадянства України підтверджується його закордонним паспортом, який був виданий 03 лютого 1992 року, де, зокрема, є відбиток штампу, що підітверджував його громадянство України, оскільки станом на 03 лютого 1992 року закордонний паспорт громадянина України видавався виключно громадянам України, тобто без прийняття громадянства України шляхом проставлення спеціального штампа у внутрішній паспорт, отримання закордонного паспорта було неможливим. Тому закордонний паспорт також є підтвердженням його належності до громадянства України. Без встановлення факту постійного проживання на території України в період з листопада 1991 року по цей час, та без встановлення факту прийняття ним громадянства України в 1991 році шляхом внесення відбитку штампу "Громадянин України" в його паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року він не може отримати паспорт громадянина України. У зв`язку з наведеним просить встановити факт його проживання на території України з 18 листопада 1991 року по цей час та факт прийняття ним громадянства України в 1991 році на підставі п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про громадянство". Заявник, [PERSON] , був присутній в судовому засіданні 03.09.2021, де надав пояснення про те, що він постійно проживає у с. Розтоки та весь час перебував на військовому обліку Рахівського РВК. Він постійно користувався паспортом громадянина СРСР з 16 років аж до 1994 року, поки його не втратив. У зв`язку з втратою паспорта громадянина СРСР він не міг отримати й паспорт громадянина України, але все ж таки він користувався паспортом СРСР для виїзду за кордон, в якому є штамп громадянин України, а такий без наявності паспорта громадянина СРСР з відміткою громадянин України не міг бути виданий. Наразі він не може отримати паспорт громадянина України не дивлячись на підтверджуючі документи про його місце проживання у с. Розтоки, тому просив дану заяву задовольнити та встановити факт його проживання на території України з 18 листопада 1991 року по цей час та факт прийняття ним громадянства України в 1991 році на підставі п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про громадянство". Представник Головного управління Державної міграційної служби у Закарпатській області в судовому засіданні 03.09.2021 пояснив, що відсутність достатніх даних про те, що громадянин [PERSON] у 1991 році був зареєстрований в Україні, тобто проживав у с. Розтоки Рахівського району на законних підставах, а отже й ця особа набула громадянства України в порядку, передбаченому законами України, унеможливлюють виготовлення та видачу паспорта громадянина України заявнику, оскільки таке суперечить статті 3 Закону України "Про громадянство", відповідно до якої громадянами України є серед іншого усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що заявник [PERSON] народився [INFO] у селі Розтоки, Рахівського району, Закарпатської області, що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України". У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Верховний Суд у Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 643/6064/15-ц провадження № 61-8293зпв18 у справі з таких же правовідносин зробив висновок, що оскільки позивач звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України". Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, де серед іншого зазначено осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з довідкою виконавчого комітету Розтоківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №683 від 04.04.2012 та Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №126/1 від 24.05.2021 [PERSON] , [INFO] , є мешканцем с. Розтоки з дня народження. Відповідно до довідки Розтоківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №712 від 09.03.2016 та Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №201 від 06.09.2021 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у [ADDRESS] згідно з даними в погосподарській книзі №8 номер об`єкта погосподарського обліку 0388-3. З довідки [INFO] №433 від 14.03.2012 вбачається, що [PERSON] був призваний на строкову військову службу [INFO] та проходив таку з 23.10.1989 року по 14.11.1991 року. 18.11.1991 був прийнятий на облік військовозобов`язаних та 01 січня 2012 року виключений з військового обліку згідно із Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі. Також, на підтвердження проживання на території України станом на 24.08.1991 року [PERSON] надав свій паспорт для виїзду за кордон, який був виданий 03.02.1992 року, в якому є штамп громадянин України, і хоч цей документ не містить даних про місце проживання, але очевидним є те, що без проживання на території України в той період, він не отримав би цього документа. Звернення до суду з цією заявою було зумовлене тим, що Рахівський районний відділ Головного управління державної міграційної служби відмовив [PERSON] в оформленні паспорта громадянина України замість втраченого, у зв`язку з тим, що в ході проведення перевірок було встановлено, що за обліками Рахівського РВ ГУДМС заявник знятий з реєстраційного обліку 18.10.1989 року в Радянську армію з адреси [ADDRESS] й станом на 27.03.2020 реєстрація його місця проживання відсутня, а отже не вдається встановити його належність до громадянства України. Суд дослідивши зібрані у справі докази, вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] на території України з народження й до призову на військову службу 23.10.1989 року та після звільнення з військової служби з 18 листопада 1991 року аж до цього часу, що є підставою для задоволення заяви в порядку окремого позовного провадження, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України весь цей час є отримання [PERSON] паспорта громадянина України, тому заяву в цій частині слід задовольнити. Що стосується вимоги заяви про встановлення факту прийняття [PERSON] , [INFO] , громадянства України в 1991 році, то тут слід зазначити таке. Частина 9 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачає, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Отже, для встановлення належності до громадянства України державою встановлена певна процедура, яку заявник [PERSON] повинен пройти ь(подати заяву та це рішення суду до державної міграційної служби) і за наявності рішення про встановлення факту проживання на території України після демобілізації зі строкової служби в армії з 18 листопада 1991 року по даний час така процедура є для нього доступною й безперешкодною, тобто рішення про встановлення факту проживання є підставою для встановлення належності до громадянства України, тому заява в цій частині є безпідставною. На підставі наведеного,

Outcome: partial