Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

Позивач АТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості, в якому просить солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за Кредитним договором №LOY-43392 від 22.02.2017 року у розмірі 28 909,11 гривень, з яких 9 184,87 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 214,31 гривень - заборгованість за відсотками, 19 509, 93 гривень - заборгованість за комісіями, та понесені судові витрати: 2270,00 гривень - судовий збір та 2890,911 гривень - витрати на правову допомогу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.02.2017 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №LOY-43392, за умовами якого Позивач надав [PERSON] кредит в сумі 65 690 гривень до 21.02.2022 року з цільовим призначенням - на поточні потреби, відсоткова ставка - 2,7% річних. У порушення умов договору Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 02.12.2021 року виникла заборгованість в розмірі 28 909,11 гривень, з яких 9 184,87 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 214,31 гривень - заборгованість за відсотками, 19 509, 93 гривень - заборгованість за комісіями. Вимоги до [PERSON] , як солідарного боржника за зобов`язанням, позивач обґрунтував тим, що станом на час укладення кредитного договору позичальник [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що дозволяє пред`являти до неї відповідні вимоги без укладеного договору поруки. Викладене стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, яку направлено судом на адресу проживання та реєстрації відповідачів. Відповідачі у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подали. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 22.02.2017 р. між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №LOY-43392, згідно п.2.1 якого відповідачу було видано кредит сумі 65 690,00 гривень (а.с.28-30). Пунктами 2.3- 2.4 Договору встановлено, що термін кредитування становить - до 21.02.2022 року, за користування кредитом відповідач сплачує Банку проценти у розмірі 2,7 % річних; кредит видано на поточні потреби (пункт 2.5), розмір щомісячного платежу становить 2 946 гривень (пункт 2.6). Позичальник підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення та погодився з його умовами (а.с.31). На виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю, про видачу коштів свідчить меморіальний ордер №9465802 від 22.02.2017 року та вбачається з виписки про рух коштів по рахунку [PERSON] (а.с.9-27). [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка, згідно розрахунків позивача станом на 02.12.2021 року склала 28 909,11 гривень, з яких 9 184,87 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 214,31 гривень - заборгованість за відсотками, 19 509, 93 гривень - заборгованість за комісіями (а.с.6-8). 06.09.2021 року Банком на адресу відповідача [PERSON] була направлена досудова вимога, у якій роз`яснено про стан його заборгованості та висунута вимога сплатити нараховану банком заборгованість в розмірі 23 519,03 гривень протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги (а.с.32). Вказана вимога залишена позичальником без уваги. За викладених обставин, суд приходить до висновку про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, внаслідок чого права позивача порушенні, існує заборгованість за кредитним договором по тілу кредиту в сумі 9 184,87 гривень та нарахованим відсоткам в сумі 214,31 гривень, яка і підлягає стягненню. Вказана заборгованість є перед судом доведеною та такою, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Однак, позовна вимога в частині стягнення комісії в розмірі 19 509,93 гривень до задоволення не підлягає, оскільки положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку щомісячної комісії за управління кредитом та іншими комісіями, які стягуються при обслуговуванні поточного рахунку для обслуговування кредиту (пункт 2.12 кредитного договору) є нікчемними, скільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 01.01.2017), яка діяла станом на час укладення Договору між позивачем та відповідачем 1, і п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 (в редакції від 12.11.2007), які були чинними на момент укладення досліджуваного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. До вказаного висновку суд прийшов з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.08.2020 року у справі №641/11984/15-ц. Щодо солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно анкети-заяви фізичної особи на отримання готівкового кредиту №LOY-43392 від 21.02.2017 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с.31). Обґрунтовуючи вимогу про солідарне стягнення заборгованості з обох відповідачів Банк у позові посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 жовтня 2020 року (справа № 205/5882/18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року (справа № 205/5882/18) з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року (справі N 14-712цс19) та в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 вересня 2020 року (справі N 14-127цс20), зроблений висновок такого змісту: «За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном». У справі, переглянутій Верховним Судом, встановлені такі фактичні обставини: «[PERSON] надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на отримання кредиту іпотеки з наданням в іпотеку домоволодіння [ADDRESS] на умовах, йому відомих і на його розсуд (нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 25 жовтня 2007 року)». «Кредитний договір укладений [PERSON] з метою придбання домоволодіння [ADDRESS]». Тобто у справі №205/5882/18 судами встановлено, що один із подружжя за письмовою згодою іншого подружжя отримав кредит для придбання житла у спільну власність. Такі обставини, поза розумним сумнівом, вказують на те, що правочин (кредитний договір) вчинений одним із подружжя в інтересах сім`ї, а тому обидва подружжя несуть солідарну відповідальність за цим правочином. За змістом положень ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Подані Банком письмові докази не дають суду підстав визнати доведеним те, що кредитний договір укладений в інтересах сім`ї, оскільки, як слідує зі змісту цього договору, він укладений для реалізації поточних потреб позичальника. [PERSON] як дружина не надавала згоди [PERSON] на укладення кредитного договору №LOY-43392 від 22.02.2017 року, доказів того, що позичальником отримано кредит в інтересах сім`ї суду не надано, тому суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача до [PERSON] . Враховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором №LOY-43392 від 22.02.2017 року в розмірі 9 399,18 гривень, з яких 9 184,87 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 214,31 гривень - заборгованість за відсотками. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Зважаючи на часткове задоволення позову (32,51%) з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 737,98 гривень судового збору. Щодо стягнення з відповідача витрат позивача на правову професійну допомогу в розмірі 2890,911 гривень (10% від ціни позову) суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2,3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Долучена до позовної заяви копія договору про надання правової допомоги від 11.02.2019 року, укладеного між АТ «Кредобанк» та АО «Бізнес і право» не є доказом понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката Павленко С.В. у вищевказаній сумі. Будь-яких інших доказів понесення таких витрат, зокрема акту про виконані роботи (додаток №5 до договору), акту прийому-передачі документів (додаток №6 до договору), платіжного доручення про сплату гонорару тощо матеріали справи не містять, а тому правові підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial