Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача на підставі судового наказу, виданного 08.01.2014 року Гадяцьким районним судом Полтавської області на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.12.2013 року до повноліття дочки. Згідно судового наказу відповідач сплачує аліменти у розмірі 600 грн щомісячно, що є явно недостатнім на даний час. Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Враховуючи, що розгляд здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Як зазначає позивач в позові, і це не оспорюється відповідачем, та не потребує доказування, судовим наказом Гадяцького районного судом Полтавської області 08.01.2014 року, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] , 2008 року народження, у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 30.12.2013 року і до досягнення дочки [PERSON] . Згідно з ч.3ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину на даний час не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пункт 1 ст. 3 ч.1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п.2 дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч.1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та Постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018року у справі № 372/2393/17. Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями ст. ст. 182-184, 192 СК України. Виходячи з наведених обставин справи, суд вважає, що визначений судом розмір аліментів не є достатнім для нормального фізичного, розумового, морального та соціального розвитку дитини, а відповідач, як працездатна особа, має можливість сплачувати аліменти у розмірі достатньому для забезпечення дитини усім необхідним для гідного життя. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, для забезпечення їй належних умов життя, суд вважає за необхідне змінити розмір аліментів, який стягується з відповідача на утримання неповнолітньої дочки , а саме у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття. При цьому проводити стягнення з дня набрання рішенням законної сили, оскільки відбувається зміна розміру аліментів, котрі вже були рішенням суду присуджені.

Outcome: approved