Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві про зняття арешту з майна. Позивач на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Києві перебувало виконавче провадження № 6823050 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2414 від 10.05.2006 Дарницького районного суду м. Києва, про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку на утримання сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] до досягнення сином [PERSON] повноліття, після чого стягувати 1/4 частину заробітку. 30.08.2012 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, 04.09.2012 державним виконавцем внесено обтяження на все нерухоме майно боржника. 26.12 20017 року державним виконавцем винесено постанову відповідно до вимог пункту 7 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із досягненням дітьми повноліття. Тобто, станом на сьогоднішній день будь - яких невиконаних зобов`язань по виконавчому листу №2-2414 від 10.05.2006, виданого Дарницьким районним судом м. Києва у нього не має. Однак, намагаючись здійснити нотаріальну дію щодо посвідчення договору дарування дізнався про те, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 11.01.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Києві перебувало виконавче провадження № 6823050 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2414 від 10.05.2006 Дарницького районного суду м. Києва, про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку на утримання сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] до досягнення сином [PERSON] повноліття, після чого стягувати 1/4 частину заробітку. 30.08.2012 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, 04.09.2012 державним виконавцем внесено обтяження на все нерухоме майно боржника. 26.12 20017 року державним виконавцем винесено постанову відповідно до вимог пункту 7 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із досягненням дітьми повноліття. Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення саме до відповідача - Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві, через його невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права, свобод чи законних інтересів позивача. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачем. Так, надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Разом з тим, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Звертаючись до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту позивач в позовних вимогах визначив як відповідача - Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у м. Києві. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. При цьому, позивачем та/або його представником а ні в судовому засіданні, а ні у вигляді письмового клопотання, про заміну неналежного відповідача, в особі до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві не заявлялось. За приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Таким чином, враховуючи визначений позивачем склад учасників справи, та той факт, що суд позбавлений можливості вирішити спір по суті, оскільки нормами процесуального права не передбачено право суду самостійно здійснення заміни відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені заявлених позовних вимог. Розподіл судових витрат здійснити згідно ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст. ст.ст. 4, 5, 12, 13, 49, 51, 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПК, суд

Outcome: dismissed