Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

21.09.2021 року представник позивача, адвокат Телющенко Павло Петрович, звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи тим, що 12.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л., зареєстрований в реєстрі за №100. Згідно якого відповідач позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 2370 доларів США, що є еквівалентом 64108,50 грн., які вона зобов`язувалася повернути до 27.05.2019. Згідно пункту 2 Договору позики за домовленістю сторін позика ця вважається безпроцентною. Пунктом 8 договору позики передбачено, що в разі коли позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язується сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а також при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто в строк встановлений договором позичальник сплачує пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення сплати боргу. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, а саме не повернула грошові кошти в сумі 2370 доларів США в строк зазначений договором. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому кошти, зокрема, 10.06.2021 позивач направив письмову вимогу про усунення порушення та повернення заборгованості, яку відповідач отримала 12.06.2021, але остання кошти не повертає. Тому, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу та 3% річних в розмірі 2535 доларів США 19 центів, пеню в розмірі 2 718 200,40 грн. та зазначити в рішенні про нарахування, органом, яка здійснює виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 21.09.2021 до моменту виконання рішення суду, зазначити про нарахування 5% в день пені на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 21.09.2021 до моменту виконання рішення суду та зазначити в рішенні про черговість стягнення з боржника коштів, органом, яка здійснює виконання судового рішення, в наступному порядку: в першу чергу неустойка в другу чергу - пеня, в третю чергу витрати понесені позикодавцем, в четверту чергу - суму боргу. 13.10.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30.11.2021 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Телющенко Павло Петрович в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 23.02.2022 подав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов до суду не подала. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та проживає за адресою: [ADDRESS] , є постраждалим від ЧАЕС категорії 1 (а.с. 7, 10), а відповідач - [PERSON] , згідно інформації про реєстрацію його місця проживання (а.с. 15), зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також, встановлено, що 12.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л., зареєстрований в реєстрі за №100 (а.с. 6), відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідача строком до 27.05.2019 (п. 4 договору) грошові кошти в сумі 2370 доларів США, що є еквівалентом 64108,50 грн. Згідно пункту 2 Договору позики за домовленістю сторін позика вважається безпроцентною. Відповідно до пункту 3 Договору позики грошові кошти, які є предметом цього договору, були передані позикодавцем до підписання цього договору. Наявність підписів сторін на цьому договорі свідчить про те, що гроші отримані позичальником. Відповідно до пункту 5, 6 Договору позики позичальник в праві повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти повернуті гроші і раніше зазначеного в п. 4 цього договору терміну. Повернення позики повинно бути здійснено готівкою в м. Біла Церква Київської області. Згідно пункту 8 Договору позики в разі коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцеві суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми. При неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто в строк встановлений договором, позичальник сплачує пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення сплати боргу. За неповернення суми позики своєчасно, позичальник відповідає всім своїм майном в наступному порядку: в першу чергу сплачується неустойка в другу чергу - пеня, в третю чергу витрати понесені позикодавцем з поверненням боргу, в четверту чергу - сума боргу. 10.06.2021 [PERSON] направив [PERSON] письмову вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості (а.с. 8), яку відповідач отримала 12.06.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 9), в якій позивач, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору, вимагав виконати порушене зобов`язання в тридцяти денний строк, сплатити заборгованість за договором позики в розмірі 2370 доларів США та повідомив, що у разі невиконання цієї вимоги, він буде вимушений звернутися до суду. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, враховуючи, що борговий документ був наданий позивачем до суду ( а.с.25), відповідач свої зобов`язання за договором не виконала. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Отже, позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем - [PERSON] грошових коштів та порушення нею зобов`язання щодо їх повернення. Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, за змістом ст. 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, тому згідно вказаної вище договорів позики виникло зобов`язання повернути вказану суму саме в доларах, а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019 відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: «Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами фактично у позику були передані долари та за змістом договору позичальник повинен повернути долари, і відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній сумі, отже і поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу в іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача - [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача борг у розмірі 2370 доларів США. Щодо позовної вимоги про нарахування 3% річних, у зв`язку з порушенням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором позики, необхідно зазначити наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, лише після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу 2370 доларів США за період з 28.05.2019 по 21.09.2021, в розмірі 165 доларів США 19 центів. Як встановлено судом, строк дії договору позики від 12.02.2019 визначено строком повернення суми позики, а саме до 27.05.2019, та станом на 28.05.2019 борг [PERSON] перед позивачем складає 2370 доларів США, кількість днів прострочення за період з 28.05.2019 по 21.09.2021складає 848 днів. Розмір трьох відсотків річних на суму боргу 2370 доларів США за вказаний період становить 165 доларів США 19 центів, з розрахунку 2370 х 3% х 848 : 365, де 365 кількість днів на рік, 848 кількість днів прострочення виконання. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3% річних від простроченої суми позики за період з 28.05.2019 по 21.09.2021в розмірі 165 доларів США 19 центів. Щодо вимоги про нарахування пені в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення сплати боргу, у зв`язку з порушенням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором позики, необхідно зазначити наступне. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно пункту 8 Договору позики при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто в строк встановлений договором, позичальник сплачує пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення сплати боргу. Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 по справі №910/2031/16, у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 по справі №916/804/17 та у постанові від 10.09.2020 по справі N 916/1777/19. Так, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 100488 доларів США, що в еквіваленті становить 2 718 200,40 грн., від простроченої суми боргу - 2370 доларів США за період з 28.05.2019 по 21.09.2021. Перевіривши порядок нарахування пені позивачем (в розмірі 5% за кожен день прострочення виконання,на суму боргу 2370 доларів США за вказаний період), остання становить дійсно100 488 доларів США, що в еквіваленті становить 2 718 200,40 грн. та відповідає п.8Договору позики. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пеню від суми позики за період з 28.05.2019 по 21.09.2021 в розмірі 2 718 200,40 грн. Щодо вимоги позивача про зазначення в рішенні про нарахування, органом, яка здійснює виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 21.09.2021 до моменту виконання рішення суду, зазначення про нарахування 5% в день пені на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 21.09.2021 до моменту виконання рішення суду та зазначення в рішенні про черговість стягнення з боржника коштів, органом, яка здійснює виконання судового рішення, в наступному порядку: в першу чергу неустойка в другу чергу - пеня, в третю чергу витрати понесені позикодавцем, в четверту чергу - суму боргу, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом, у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Тобто, приписи вказаної статті не містять імперативного характеру, тобто у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів або пені до моменту виконання судового рішення, така вимога може бути задоволена судом, тільки коли суд вважатиме за доцільне застосування такої норми права, крім того, існує правова невизначеність з приводу того, чи можливо одночасно нараховувати відсотки та пеню, адже у вказаній нормі міститься «або», існує правова невизначеність щодо виду нарахування, до моменту виконання рішення, зокрема, що саме мав законодавець під поняттями відсоток (пеня). Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні вимоги про зазначення в рішенні про нарахування, органом, яка здійснює виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 21.09.2021 до моменту виконання рішення суду, зазначення про нарахування 5% в день пені на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 21.09.2021 до моменту виконання рішення суду та зазначення в рішенні про черговість стягнення з боржника коштів, органом, яка здійснює виконання судового рішення, в наступному порядку: в першу чергу неустойка в другу чергу - пеня, в третю чергу витрати понесені позикодавцем, в четверту чергу - суму боргу. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, на підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судових витрат, пропорційно до задоволених вимог, а саме судового збору в розмірі 11 350,00 грн.

Outcome: partial