Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: - визнати за нею право власності на земельну ділянку кадастровий номер: 7321510100:03:014:0108, площею 0,034 га, для ведення особистого селянського господарства та на земельну ділянку, кадастровий номер: 73221510100:03:014:0107, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - витребувати у [PERSON] на її користь земельну ділянку кадастровий номер: 7321510100:03:014:0108, площею 0,034 га для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку, кадастровий номер: 73221510100:03:014:0107, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №268664499 від 02.08.2021 є одноосібною власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Попередніми власниками згаданого житлового будинку почергово були [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, [PERSON] набув право власності на вказане нерухоме майно на підставі договору дарування серії ВЕІ №265917 від 19.12.2006 та в подальшому відчужив вказане будинковолодіння [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу серії ВТ №445199 від 31.05.2013. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26.01.2017 вищезгаданий договір дарування серії ВЕІ №265917 від 19.12.2006 визнано недійсним, в порядку спадкування визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, який був предметом даного договору, та витребувано від [PERSON] , як добросовісного набувача, на користь [PERSON] вказане будинковолодіння. Водночас, зазначає, що за вищевказаним житловим будинком закріплено дві земельні ділянки: кадастровий номер: 7321510100:03:014:0108, площею 0,034 га для ведення особистого селянського господарства та кадастровий номер: 73221510100:03:014:0107, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №283576618 від 09.11.2021 згадані земельні ділянки залишилися зареєстрованими за попередньою власницею будинку [PERSON] , яка набула право власності на них на підставі договорів купівлі-продажу від 31.05.2013. Відтак, посилаючись на приписи ч.1 та ч.5 ст. 120 ЗК України, якими врегульовано порядок переходу права власності на земельну ділянку від попереднього власника нерухомого майна, розміщеного на цій земельній ділянці, до набувача такого об`єкту без зміни її цільового призначення, просить суд визнати за нею право власності на вищезгадані земельні ділянки, витребувавши їх від відповідачки, як попередньої власниці, розташованого по місцю їх знаходження будинковолодіння. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представниця адвокат Перепелюк І.М. не з`явилися, у адресованій до суду заяві просили розгляд справи провести в їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] , будучи своєчасно та належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася, попередньо надала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, заявлені до неї позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Суд, врахувавши заяви учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №268664499 від 02.08.2021 підставою внесення запису про реєстрацію права власності за [PERSON] на вищевказаний об`єкт нерухомого майна є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59613915 від 02.08.2021; підставою державної реєстрації такого права власності є рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12.11.2015 у цивільній справі № 716/309/14-ц, яке набрало законної сили в день його проголошення 12.11.2015 та за наслідками перегляду у касаційній інстанції - залишене без змін (а.с.9-19). Водночас із змісту наведеного судового рішення, яке було предметом дослідження в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] набула право власності на згадане будинковолодіння в порядку спадкування за правом представлення після смерті діда [PERSON] , який помер [INFO] , внаслідок визнання недійсним договору дарування, укладеного 19.12.2006 між покійним [PERSON] та [PERSON] , за змістом якого [PERSON] відчужувався житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані за вищевказаною адресою. Поряд з\~цим,\~зважаючи на\~те,\~що предмет\~договору дарування\~від 19.12.2006\~задовго до\~скасування вказаного\~договору був\~відчужений третій\~особі [PERSON] \~- в межах цього судового процесу відбулося витребування вищенаведеного майна у добросовісного набувача [PERSON] з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України, на користь [PERSON] . Вказані факти є преюдиціально встановленими та не підлягають доказуванню у відповідності до приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України. Наразі, предметом цивільної справи, яка знаходиться на розгляді, є вимоги про визнання за [PERSON] земельних ділянок, які закріплені за набутим нею у власність вищевказаним будинковолодінням та витребування їх із незаконного володіння. Так, дослідженими у справі доказами встановлено, що згідно договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2013 [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер: 7321510100:03:014:0108, площею 0,034 га для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку, кадастровий номер: 73221510100:03:014:0107, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.22-23). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №283576618 від 09.11.2021 право власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна зареєстровані за [PERSON] (а.с.20-21). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права від порушень і протиправних посягань особи, яка припустилася правопорушення у спірних правовідносинах, із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Зокрема, за змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Загалом, право власності набувається особами з підстав, що не заборонені законом, в тому числі, з правочинів (стаття 328 ЦК України). Якщо інше не випливає із закону, або не встановлено судом - право власності вважається набутим правомірно. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні норми про визнання права власності (стаття 392 ЦК України) - повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту шляхом визнання права власності (стаття 392 ЦК України). З досліджених судом доказів встановлено, що вимоги позивачки у даній справі щодо визнання за нею права власності на спірні земельні ділянки, які мають індивідуально визначені характеристики, а саме площу та кадастровий номер і є об`єктом права власності, та витребування їх із чужого володіння зумовлені набуттям нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Правомірність набуття [PERSON] права власності на вказане будинковолодіння встановлена рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26.01.2017, відповідно до якого суд визнав оспорюваний договір дарування недійсним, чим уможливив вибуття спірного житла з незаконного володіння. Частиною 1 ст. 377 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно приписів\~ч.\~1\~ст.\~120\~ЗК України\~(\~в редакції,\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності не будівлю і споруду та законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності. Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.06.2020 у справі №689/26/17. Відтак, з огляду на те, що позивачкою здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , у визначеному на час придбання цього майна порядку, суд приходить до висновку, що до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 73221510100:03:014:0107, площею 0,1 га за цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташоване це нерухоме майно, без зміни її цільового призначення, а тому вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на вказану земельну ділянку, як за набувачем об`єкту нерухомості. Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивачкою на земельну ділянку під належним їй на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Окрім того, статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Позивачем у спорі про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України є власник майна, а відповідачем - добросовісний набувач (титульний власник спірного майна), що володіє ним на момент звернення позивача до суду з таким позовом, тоді як особи, які набували та втрачали відповідне право у ланцюгу перепродажів, не є відповідачами у такому спорі, позаяк на час пред`явлення вимоги про витребування майна з володіння не є ані власниками, ані володільцями, ані користувачами спірного майна. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній власник земельної ділянки порядку припинення прав на земельну ділянку, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що задоволення вимоги [PERSON] про витребування нерухомого майна з незаконного володіння [PERSON] , за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника [PERSON] . Поряд з цим, вирішуючи питання про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 7321510100:03:014:0108, площею 0,034 га,за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 7321510100:03:014:0108, площею 0,034 га, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №283576618 від 09.11.2021 - належить [PERSON] (а.с.20-21). Із змісту копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2013 вбачається, що вказана земельна ділянка на момент її відчуження [PERSON] належала [PERSON] на підставі Державного акту на праві власності на земельну ділянку серії ЯД №087315, виданого Заставнівською міською радою 25.02.2009 Чернівецької області на підставі рішення 16-ої сесії 5-го скликання Заставнівської міської ради Чернівецької області від 03.07.2008 за №505/16-2008 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №010981300048 (а.с.23). В якості обгрунтування правових підстав вказаної частини позовних вимог сторона позивача посилається на приписи ч.1 ст. 120 ЗК України та ч.1 ст. 377 ЦК України. Водночас, системний аналіз положень ч.1 ст. 120 ЗК України та ч.1 ст.377 ЦК України свідчить про те, що зазначені норми за своїм змістом закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений, без зміни її цільового призначення. Отже, право власності (користування) на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці об`єкти, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що приписи ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, оскільки вони регламентують лише земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці. Відтак, у визнанні за [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 7321510100:03:014:0108, площею 0,034 га, яка за своїм розташуванням лише межує із земельною ділянкою, яка призначена для розміщення та обслуговування набутого у власність позивачки об`єкту нерухомості, слід відмовити. За таких обставин, не підлягає задоволенню і вимога про витребування вказаної земельної ділянки від відповідачки, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання права власності на вказану земельну ділянку. Згідно ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершено розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки в судове засідання, призначене на 10-00 годину 24.03.2022 учасники судового процесу не з`явилися, а повне судове рішення складено (в межах строку, встановленого ч.6 ст.259 ЦПК України) 01.04.2022, то датою ухвалення даного судового рішення є 01.04.2022. На підставі викладеного,

Outcome: partial