Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка свої вимоги мотивувала тим, що вона відповідно до договору дарування від 05.04.1978 є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований у будинку по [ADDRESS] , але з 2016 року за вказаною адресою не проживає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку він не бажає. Його реєстрація перешкоджає позивачці розпоряджатися житлом, отримувати субсидію та призводить до сплати комунальних послуг в збільшеному розмірі. Тому, позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Ухвалою судді від 02 грудня 2021 року було відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про час, місце, дату судового засідання були повідомлені належним чином про причини неявки суд не повідомили. Відповідач в судове засідання не з`явився в четверте, про причини неявки суд не повідомив. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу про відкриття провадження у справі з позовною заявою та доданими до неї документами, а також судові повістки надіслані відповідачу за зареєстрованою адресою його проживання, відповідач не отримав. Проте за змістом ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу. Крім цього, виклик відповідача було здійснено також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач, належним чином повідомлений про судовий розгляд справи та строк подання відзиву на позовну заяву, відзив до суду не подав або інформації про поважність причин неподання відзиву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. В судовому засіданні 18.02.2022 була допитана в якості свідка [PERSON] , яка повідомила, що вона проживає по [ADDRESS] . Також зазначила, що позивач [PERSON] є її матір`ю, відповідач [PERSON] є її рідним братом, у зв`язку з тим, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , мати не може оформити субсидію. Відповідач вже довгий час, а саме з 2016 року не проживає за вказаною адресою,оскільки одружився та переїхав жити у власний будинок, особистих речей відповідача у вказаному будинку немає. В судовому засіданні 18.02.2022 була допитана в якості свідка [PERSON] , яка повідомила, що вона проживає по [ADDRESS] , зазначила що відповідач [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2016 року, після того як одружився він придав у власність будинок по [ADDRESS] . Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 05.04.1978 посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори за реєстровим №11222, зареєстрованого 05.04.1978 в Дрогобицькому МБТІ за реєстровим №36 належить 1/2 житлового будинку [ADDRESS] . Згідно договору купівлі - продажу від 21.09.1983 посвідченого державним нотаріусом Бориславської нотаріальної контори за реєстровим №2240 зареєстрованого в Дрогобицькому МБТІ 13.07.1984 за реєстровим №36 1/2 житлового будинку [ADDRESS] , належить [PERSON] . Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. З копії будинкової книги вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Бориславської міської ради Львівської області від 26.11.2021 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, з акту від 15 листопада 2021 року, складеного МПП «Бескид», вбачається, що в будинку по [ADDRESS] [PERSON] 1990 року народження, не проживає з 2016 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в житловому будинку по [ADDRESS] більше року, позивач не чинить перешкод у користуванні будинком, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком по [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved