Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що 15.03.2003 Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, актовий запис №173. Однак між ними стало відсутнім взаєморозуміння, вони припинили шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, примирення між ними та подальше спільне життя неможливе. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 24.01.2022 відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надала, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги визнала, не заперечуючи щодо розірвання шлюбу, просила суд не надавати їй термін на примирення з позивачем та після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 15.03.2003 Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №173. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач стверджує, що подружнє життя у нього з відповідачем не склалося, між ними відсутнє взаєморозуміння, внаслідок чого вони не підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства, а тому подальше збереження їхнього шлюбу є неможливим. Судом беруться до уваги такі його доводи, оскільки їх визнала відповідачка, яка не заперечила щодо розірвання шлюбу та просила суд не надавати їй термін на примирення з позивачем, що вбачається зі змісту її письмової заяви від 01.02.2022. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи, у відповідності до ст. 111 СК України, необхідність вжиття заходів щодо примирення подружжя, суд враховує, що закріплена у цій статті норма є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові КЦС ВС від 11.06.2019 №605/434/18 (61-3235св19). Аналізуючи вищезазначені положення законодавства та судової практики, а також враховуючи встановлені у справі обставини, суд не вбачає підстав для вжиття заходів щодо примирення сторін. Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, враховуючи те, що сторони висловили взаємну згоду на розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на наведене, враховуючи, що відповідачка визнала позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, в сумі 454,00 грн., а також повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 454,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved