Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

30.09.2021 р. позивач в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, призначення піклувальника та опікуна. В обґрунтування позову зазначає, що, перебуваючи у цивільному шлюбі з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] має трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З 2014 року відповідач дітьми не опікується, не займається їх вихованням, навчанням, лікуванням, фінансової допомоги дітям не надає, спілкується з дітьми тільки коли вони до нього телефонують самі. [INFO] мати дітей [PERSON] померла. Після смерті матері відповідач не виявив бажання забрати дітей проживати до себе, взагалі не цікавиться дітьми, не займається їх вихованням та матеріально не забезпечує, пояснює це тяжким матеріальним становищем. Діти згідно з наказом служби у справах дітей влаштовані проживати до позивача, так як він є їх брат по материнській лінії, з яким у них склалися довірливі стосунки, який бажає взяти участь у їхньому подальшому житті, вихованні та опікуватися ними. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей; призначити піклувальником [PERSON] , [INFO] [PERSON] ; призначити опікуном [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] ; стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі Ѕ частки заробітку (доходу), починаючи з дати звернення до суду з позовною заявою і до досягнення дітьми повноліття на користь позивача; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 26.11.2021 р. відкрито загальне позовне провадження по справі, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18.02.2022 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 березня 2022 року. [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Представник третьої особи виконавчого комітету Грушівської сільської ради в судове засідання не з`явився, але надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні, про що надали висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, щодо доцільності призначення позивача опікуном, піклувальником. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є відповідач та [PERSON] (а.с. 12-14). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 16) Рішенням № 67 виконавчого комітету Грушівської сільської ради вирішено питання про доцільність призначення опікуном, піклувальником [PERSON] , [INFO] (а.с. 18) Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Грушівської сільської ради Дніпропетровської області вирішене питання про доцільність рекомендувати виконавчому комітету Грушівської сільської ради затвердити висновок щодо доцільності призначення опікуном [PERSON] , [INFO] , над дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , піклувальником над [PERSON] , [INFO] , з яким діти проживають та мають довірливі відносини. (а.с. 17) Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Грушівської сільської ради Дніпропетровської області вирішено питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] у відношенні його дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а.с. 19) Рішенням № 66 виконавчого комітету Грушівської сільської ради затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] (а.с. 20) Відповідно до характеристики [PERSON] навчається у Токівській ЗШ І-ІІ ступенів Грушівської сільської ради Дніпропетровської області з першого класу. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбивий, уважний учень. Мама приділяла належну увагу вихованню сина, а батько нехтує вихованням дитини (а.с. 21). Відповідно до характеристики [PERSON] навчається у Токівській ЗШ І-ІІ ступенів Грушівської сільської ради Дніпропетровської області з першого класу. Зарекомендував себе як старанний, сумлінний, уважний учень. Виховується у неповній сім`ї. (а.с. 22). Відповідно до характеристики [PERSON] навчається у Токівській ЗШ І-ІІ ступенів Грушівської сільської ради Дніпропетровської області з першого класу. Має навчальні досягнення середнього рівня. Має добрий загальний розвиток. Врівноважена, розсудлива, спокійна, добра. Правила поведінки виконує. Мати приділяла увагу вихованню доньки. Систематично відвідувала батьківські збори. (а.с. 23). Відповідно до характеристики [PERSON] , [INFO] , працює кріпильником на дільниці № 34 ш. «Ювілейна», доброзичливий, дисциплінований (а.с. 24, 25). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`я [PERSON] складається з 5 чоловік: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Житло знаходиться на 7 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 2-х кімнат. Для дітей виділено окремі кімнати, кожен має окреме спальне місце, куточок для розвитку, навчання та відпочинку. Умови проживання дітей задовільні. (а.с. 26) Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими позивачем та третьою особою доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не спілкується з дітьми, не піклується про стан їх здоров`я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що повністю відповідає інтересам та бажанню дітей. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов не надав, позовні вимоги визнав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно малолітніх дітей. Крім цього, із висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Грушівської сільської ради, Дніпропетровської області від 29.09.2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , може виконувати обов`язки піклувальника та опікуна над малолітніми дітьми та вважають за можливе призначити опікуном [PERSON] , [INFO] , над дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , піклувальником над [PERSON] , [INFO] , з яким діти проживають та мають довірливі відносини, що буде відповідати інтересам дітей, оскільки він офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , обізнаний щодо стану здоров`я дітей, ознайомлена з правовими наслідками встановлення опіки та має бажання виховувати. Згідно висновку Амбулаторії загальної практики сімейної медицині № 13 Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Криворізької міської ради» про стан здоров`я [PERSON] , [INFO] , за станом здоров`я може виконувати обов`язки опікуна. (а.с. 30) Згідно з довідкою, виданою департаментом інформаційних технологій Міністерства внутрішній справ України, за обліками МВС на території України до кримінальної відповідальності заявник [PERSON] не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. (а.с. 31) Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 20 Конвенції дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Відповідно до ч. 4 ст. 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Згідно ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Так, згідно ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.244 СК України опікуном дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа, при призначенні якої органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Вивчивши дані про особу [PERSON] та враховуючи особисті якості особи, його здатність до виховання дітей, ставлення до них, суд вважає за можливе встановити опіку над [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , призначивши їх опікуном [PERSON] , [INFO] , та піклування над [PERSON] , [INFO] , призначивши його піклувальником [PERSON] , [INFO] . Враховуючи положення ст.ст.10-13 ЦПК України, при вирішенні спору в межах заявлених вимог та відповідно до встановлених обставин справи на підставі доказів сторін суд застосовує закони України, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як зазначено у ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991р. та набрала чинності для України 27.09.1991р., (надалі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У 6 принципі Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959р., учасником якої є Україна, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічні норми закріплені у Сімейному кодексі України, зокрема, згідно ч.ч. 1-5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. При визначенні розміру аліментів суд зобов`язаний у відповідності до ст. 182 СК України враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривень, з 1 грудня - 2833 гривень. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача, яка не має постійного стабільного доходу, слід стягувати аліменти на користь малолітньої дитини у твердій грошовій сумі, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дитини та беручи до уваги заявлені позовні вимоги, в розмірі 1198, 50 грн. щомісячно, які перераховувати на особовий рахунок дитини в банку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 908, 00 грн. Крім того, судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1816,00 грн., що підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст.ст. 3, 9, 18, 20, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. та набрала чинності для України 27.09.1991р., Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959р., ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 150, 155, 164-167, 171, 180-182, 184, 191, 212, 243-244 Сімейного кодексу України, ст. 60 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Узагальненням Верховного Суду України практики розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновлення батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми від 11.12.2008 р.,

Outcome: approved