Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

26 січня 2022 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позові зазначає, що з 25 квітня 1999 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Бажання припинити шлюб мотивує тим, що сторони припинили сумісне проживання та ведення спільного побуту. Основною причиною розпаду сім`ї є різні погляди на життя, відсутність порозуміння та втрата поваги один до одного. Вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, а тому просить шлюб розірвати. Розгляд справи просить провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти винесення заочного рішення в разі неявки відповідачки в судове засідання. Ухвалою суду від 24.02.2022 р. відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, надано сторонам строк для подачі заяв по суті справи, призначено судове засідання на 23.03.2022 р. о 15 год. 00 хв. Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується розпискою (а.с. 18) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 19), в таке засідання не з`явилися. У свою чергу, відповідачка [PERSON] подала заяву від 14.03.2022р. про розгляд справи за її відсутності; позовні вимоги визнає та просить розірвати шлюб; строку на примирення не потребує (а.с. 20). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст.ст. 223, 131 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання за відсутності сторін по справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 25 квітня 1999 р. позивач [PERSON] з відповідачкою [PERSON] , уклали шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Білоусівської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області за актовим записом № 5, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28.10.2008 р. Виконавчим комітетом Новодністровської міської ради Чернівецької області (а.с. 6). Як зазначає позивач [PERSON] шлюб із відповідачкою існує лише формально, оскільки сторони припинили сумісне проживання та ведення спільного побуту; не бачить сенсу у подальшому підтриманні сімейних відносин, а тому вважає, що шлюб слід розірвати. Відповідачка [PERSON] жодних заперечень проти позову не надала та в письмовій заяві від 14.03.2022р вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розірвати шлюб без надання строку на примирення. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Шлюб, відповідно до ст. 24 СК України, це добровільна згода чоловіка та жінки, натомість судом встановлено, що сторони по справі не бажають більше перебувати у шлюбі. Судом також встановлено, що примирення між подружжям є неможливим, оскільки позивач вважає недоцільним надалі підтримувати сімейні відносини та не бажає вживати заходів для збереження шлюбу, а відповідачка жодних заперечень щодо розірвання шлюбу не надала та визнала позов. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалась і зберегти її неможливо. Таким чином, шлюб набув виключно формального характеру, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбних відносин суперечить інтересам сторін. Відтак позов щодо розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст.115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 496, 20 грн., а також позивачу слід повернути судовий збір в розмірі 496, 20 грн. з державного бюджету. На підставі ст. ст. 24, 104, 105, 110, 112-115 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved