Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

Позивач в грудні 2021 року звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що згідно рішення греко-православного релігійного суду міст Жбейль, Батрун та їх залежних районів Гірського Лівану №15355 від 16.01.2012 між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Ліванській Республіці 20.01.2012 року. У сторін народилась одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що упродовж останніх 4-х років сімейні відносини між сторонами поступово погіршувались, а з жовтня 2021 фактично припинились. Подальшого сенсу підтримувати формальні сімейні відносини немає через протилежно різні погляди на життя, постійні непорозумінні та абсолютно протилежні характери у сторін, а перебування у шлюбі суперечитиме інтересам позивача та дитини. За наведених обставин просить шлюб розірвати, малолітню дитину залишити на проживання з матір`ю, судові витрати залишити за нею. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, однак представник позивача подав суду заяву, за змістом якої просить розглянути справу без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити, щодо заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час і дату судового засідання. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про одруження, легалізованого Міністерством внутрішніх справ і муніципалітетів Ліванської Республіки, Головним управлінням у справах громадянського стану області Бейрут за № 35 від 05 червня 2012 року, номер надходження свідоцтва № 263 від 31 січня 2012р., вбачається, що сторони 20 січня 2012 року зареєстрували шлюб згідно рішення №15355 від 16 січня 2012 року. В шлюбі народилась: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження легалізованого Міністерством внутрішніх справ і муніципалітетів Ліванської Республіки, Головним управлінням у справах громадянського стану міста Бейрут за №193 від 05 серпня 2014 р., номер надходження свідоцтва № 1922 від 05 серпня 2014р. Відповідно до частини першої статті 58 Закону України "Про міжнародне приватне право" (далі - Закон) шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Підстав недійсності укладеного між сторонами шлюбу матеріали справи не містять. Згідно із частиною першою статті 60 Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Статтею 63 вище вказаного Закону встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Судом встановлено, що сторони мають спільне постійне місце проживання в Україні за адресою: [ADDRESS] , а тому правові наслідки шлюбу відповідно і його припинення шлюбу, визначаються правом України. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що дитина: донька [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Позивач підтвердила поданою заявою, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, миритись не бажає, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, малолітню дитину залишити на проживання з матір`ю. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved