Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

В проваджені Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чижик Ірина Олександрівна про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . У зв`язку із його смертю відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу. В останній рік свого життя батько позивача хворів на цироз печінки та потребував сторонньої допомоги. Позивач оселилась разом з ним та надавала йому допомогу, піклувалась про нього, лікувала, після його смерті займалась похованням. За життя батько позивача виражав свою волю на те, що остання успадкувала його квартиру, передав їй всі оригінали документів та ключі. Позивач залишилась проживати в квартирі батька та мешкає там і зараз, разом зі своїми дітьми. По своїй юридичній необізнаності позивач не знала, що необхідно обов`язково подавати заяву про прийняття спадщини, тому що вважала, що це відбулось автоматично на підставі ст. 1268 ЦК України, згідно якой спадкоємець, що постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. На початку травня 2021 року від сусідів позивачу стало відомо, що приходили люди та ржавились придбанням квартири. Згодом позивачу стало відомо про те , що 06.05.2021 приватним нотаріусом Чижик І.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Позивач зазначила, що [PERSON] є мачухою померлого та не може бути спадкоємцем за законом. В останні роки вони взагалі не спілкувалися. Позивач просить суд встановити факт її проживання зі спадкодавцем на час його смерті та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, яке було отримане [PERSON] . Представник позивача в судове засідання надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі. Крім того, в раніше проведених судових засіданнях позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Під час слухання справи надала відзив на позов, в судових засіданнях надавала свої пояснення стосовно того, що позов не визнає в повному обсязі, свої заперечення, викладені у відзиві, підтримала в повному обсязі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт того, що позивач мешкала разом із спадкодавцем, допомагала йому під час хвороби, займалася його похованням. Зазначили, що дані обставини їм відомі особисто. Свідки [PERSON] , [PERSON] зазначили, що [PERSON] піклувалася про [PERSON] , який був нею офіційно всиновлений. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Вислухавши думки сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (змінено прізвище відповідно до свідоцтва про шлюб) є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 лютого 2010 року (а.с. 9). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07 грудня 2015 року (а.с. 6). Встановлено, що за після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останні місце проживання спадкодавця. Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як встановлено під час розгляду справи [PERSON] заповіту не залишив. Згідно з ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв, спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується показами свідків та доданими документами. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як зазначено у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживания в Україні» визначено, що місце перебування особи це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване па території адміністративію-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином особа, яка проживала разом із спадкодавцем па час його смерті без місця реєстрації має право у судовому порядку встановити факт постійного проживання із спадкодавцем на момент його смерті. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 21.02.2018 по цивільній справі №317/2329/15-ц та від 28.02.2018 по цивільній справі №633/344/16-ц. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 визначено, що спадкоємець, який прийняв.спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно зі ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право па спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом (стаття 1301 ЦК України). Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Статтею 1301 ЦК України щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Так, аналіз змісту ст.ст. 1296, 1297, 1300, 1301 ЦК України свідчить про те, що після оформлення спадкових прав на все спадкове майно і одержання свідоцтва про право на спадщину, без визнання цього свідоцтва недійсним, при відсутності згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину про внесення змін до нього, оформлення спадкових прав на це майно за іншою особою і видача їй свідоцтва про право на таке майно неможлива. Суд критично ставиться до посилань позивача на той факт, що відповідач не мала права на отримання спадщини, оскільки це спростовується матеріалами спадкової справи та доказами на підтвердження того факту, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с. 118-119). Відповідач [PERSON] має право на спадкування частини майна померлого [PERSON] , як спадкоємець першої черги, отже свідоцтво на право спадщини за законом підлягає визнанню частково недійсним. У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 1296, 1297, 1300, 1301 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», постанов Верховного Суду від 21.02.2018 по цивільній справі №317/2329/15-ц та від 28.02.2018 по цивільній справі №633/344/16-ц,

Outcome: partial