Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Оскоріп Я.М. звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, а саме: - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 39,0 кв.м. житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; - визнати за [PERSON] , як за членом колгоспного двору право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 39,0 кв.м. житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування своїх вимог вказує на те, що [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, зокрема на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 39,0 кв.м. житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на день своєї смерті проживала за адресою [ADDRESS] . На день її смерті з нею проживали та були зареєстровані дочка [PERSON] , зять [PERSON] , внучки [PERSON] та [PERSON] . При житті, а саме 17.05.2012 [PERSON] розпорядилася всім своїм майном, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося в користь [PERSON] . Для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] звернулася до Тернопільської районної державної нотаріальної контори, проте державним нотаріусом 28.10.2021 року було винесено постанову відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки було виявлено, що відсутній правовстановлюючий документ та державна реєстрація на право власності на житловий будинок. Також позивач вказує, що на Ѕ частину вказаного вище житлового будинку [PERSON] як член колишнього колгоспного двору набула право сумісної власності, яке збереглося за нею після припинення колгоспного двору в результаті введення і дію Закону України «Про власність». Оскільки, вона позбавлена можливості реалізувати свої права у позасудовому порядку, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Оскоріп Я.М. у підготовче судове засідання не з`явилися, однак представником подано до суду заяву, в якій остання просить розглядати справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися, попередньо подавши до суду заяви, в яких просять розглянути справу в підготовчому провадженні за їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільської районної державної нотаріальної контори в підготовче судове засідання не з`явився, попередньо звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника третьої особи. За вказаних обставин, з підстав передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено\~наступні обставини. У [PERSON] та [PERSON] народилися спільні діти: дочка [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 09 липня 1972 року), [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 05 квітня 1966 року), дочка [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 31 березня 1962 року). 08 червня 1996 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, після чого остання змінила прізвище на « [PERSON] » (позивач у справі), про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане 08 червня 1996 року. 04 листопада 1989 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, після чого остання змінила прізвище на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане 04 листопада 1989 року. 01 вересня 1984 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, після чого остання змінила прізвище на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане 01 вересня 1984 року. За життя [PERSON] 17 травня 2012 року склала заповіт, який посвідчено секретарем Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Вацковським О. Д., зареєстрований в реєстрі за № 61. Відповідно до якого [PERSON] усе своє майно, що буде належати на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що вона за законом буде мати право і що буде належати їй на момент смерті заповіла [PERSON] [INFO] помела [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 16 березня 2021 року. 28 жовтня 2021 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В. Ю. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №2419/02-31, відповідно до якої під час розгляду документів поданих позивачем [PERSON] для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] було встановлено, що відсутній правовстановлюючий документ на вказаний будинок, який необхідний для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та не проведена державна реєстрація права власності. Відповідно до Інформаційної довідки №1078, виданої 16 серпня 2021 року Тернопільським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності нажилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 квітня 1990 року та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 269. Як убачається із технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа житлового будинку становить 54,3 кв.м., житлова площа 39,0 кв.м., допоміжна площа 15,3 кв.м.. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи «колгоспний двір». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади / публічних актів /, що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів / далі - Вказівки /, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР /далі - Держкомстат СРСР / від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 р. Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства /сім`ї/. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Станом на 15 квітня 1991 року головою колгоспного двору, що знаходиться по [ADDRESS] була [PERSON] , 1934 р. н., померла [INFO] , членом двору була [PERSON] , 1972 р.н. дочка померлої. Таким чином, кожному члену даного колгоспного двору належить по 1/2 частині житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд. Відповідно до ст. 1216-1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст.1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом установлено, що за життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла усе своє майно [PERSON] . Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частина 1 статті 1235 ЦК України визначає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. [PERSON] на день своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . Разом з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] дочка, 1972 р. н., [PERSON] - зять, 1971 р. н., [PERSON] внучка, 1997 р. н., [PERSON] внучка, 2002 р. н., що підтверджується довідкою Буцнівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради №367 від 16.07.2021 р.. Державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В. заведено спадкову справу за №279/2020, після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] про прийняття спадщини №959 від 23 червня 2021 р. Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайної І.В. №2415/02-31 від 21 березня 2021 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу та державна реєстрація права власності на житловий будинок. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , є підставними та підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , як за членом колгоспного двору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Із матеріалів справи, вбачається, що жодних правовстановлюючих документів на належну позивачці 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , яка належить їй як члену колгоспного двору, позивачка [PERSON] не має, та не може виготовити без звернення до суду, оскільки порядок оформлення права власності на колгоспний двір законодавством не передбачено. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, в тому числі на житлові будинки, які відносились до колгоспного двору, не залежить від державної реєстрації цього права. При вирішення спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, належить застосовувати норми, що регулювали власність цього двору до вказаної дати, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір таких часток визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відтак, права позивачки [PERSON] як члена колгоспного двору, підлягають захисту в судовому порядку, шляхом визнання за нею права власності на вказане майно, оскільки в інший спосіб позивачка позбавлена можливості захистити свої порушені права. За вказаних обставин, суд, дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не порушують прав інших осіб та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved