Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з Державного підприємтсва «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та шкоди здоров`ю, в обґрунтування якого зазначив, що в період з 01.02.2018 по 05.08.2021 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», де працював на посаді менеджера із зовнішньоекономічної діяльності. 05.08.2021 був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.На день звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 57100,34 грн 00 коп.У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 98 робочих днів, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 49140,14 грн. Окрім того позивач зазначає, що 02.10.2018 отримав травму на виробництві під час виконання своїх службових обов`язків у закордонному відрядженні до Алжирської Народної Демократичної Республіки, а саме під час робіт на виробничому майданчику підприємства «БОМІРНОБ» біля містечка Бір Єль відбулось розсічення на правій нозі. Останнім часом ця травма надає позивачу додаткових страждань під час зміни погодних умов. Після отримання даної травми відповідач допустив порушення КЗпП України про 14 денний термін звільнення від роботи у зв`язку із нанесеною травмою, оскільки керівник групи надав позивачу вказівку вийти на роботу наступного дня після отримання травми, незважаючи на проведену операцію. Також протягом всього зимового періоду у 2020-2021 роках на підприємстві не включали опалення, внаслідок чого доводилось працювати в офісі при температурах близько 0°С, що також завдало шкоди здоров`ю позивача. Через затримку виплати зарплати позивач зазнав душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного, духовного стану та здоров`я. Також протиправні дії відповідача призвели до наступних тяжких наслідків: втрата нормальних життєвих зав`язків, душевні страждання тощо. Позивач оцінив завдану моральну шкоду та шкоду здоров`ю у розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 49140,14 грн (сорок дев`ять тисяч сто сорок грн 14 коп), завдану моральну шкоду і шкоду здоров`ю у розмірі 40 000,00 грн (сорок тисяч гривень), судові витрати (судові збори) в сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень). Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечував, у задоволенні просив відмовити. Свої заперечення обґрунтував тим, що ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» в силу об`єктивних обставин не мало можливості провести остаточний розрахунок. Також, посилаючись на практику Верховного Суду відповідач зазначив, що подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за весь час затримки можливо лише протягом трьох місяців з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум. А оскільки в даному випадку, виплату позивачу заборгованості по заробітній платі у повному обсязі не здійснено, то вимога про виплату середнього заробітку за весь час затримки є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того зазначив, що розмір середнього заробітку за весь час затримки, заявлений позивачем є безпідставним, оскільки розрахунок здійснений позивачем розрахунок, є некоректним та не може бути прийнятий судом. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди та шкоди здоров`ю відповідач зазначив, що позивачем не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди, спричиненої сильними моральними стражданнями, втратою нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, а заявлений позивачем її розмір в 40000,00 грн. суперечить цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, та є надмірним відшкодуванням. Крім того відповідач зазначає, що ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» протягом тривалого часу зазнає значних фінансових труднощів, що пов`язані із скороченням випуску основних видів своєї продукції для металургійних підприємств. Також ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» також на протязі значного періоду часу було позбавлено можливості вільного розпорядження власними коштами, що обліковувались на поточних банківських рахунках, у зв`язку із форс- мажорними обставинами, пов`язаними із невиконанням Міністром розвитку економіки,?торгівлі та сільського господарства України рішення Київського районного суду міста Харкова від 16.01.2020 по справі № 953/21499/19 щодо поновлення генерального директора Сталінського Д. В. на посаді керівника підприємства. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав заяву про розгляду справи за його відсутністю, в якій також просив позовні вимоги задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Судом встановлено, що [PERSON] працював у Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Наказом №171-к від 02 серпня 2021 року [PERSON] , менеджера із зовнішньоекономічної діяльності (№4-01) звільнено з 05 серпня 2021 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП (а.с. 4). Станом на 05 серпня 2021 року відповідач не здійсним виплату усіх сум, належних [PERSON] . Сторонами визнається, що розмір заборгованості з виплати заробітної плати ДП «УкрНТЦ МП «Енергосталь» перед [PERSON] на день його звільнення становить 57100,34 грн 00 коп. Окрім того, ця обставина підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, вказані в ст. 116 КЗпП України при відсутності спору про їх розмір підприємство, заклад організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок обчислення середньої заробітної плати при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлений постановою Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. В пункті 8 вказаного Порядку зазначено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку про те, що середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Отже, середньомісячне число робочих днів для визначення середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні працівника також розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці, що передують події, із якою пов`язана виплата Як було встановлено судом вище, позивач наказом від 02 серпня 2021 року № 171-к звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України,. Таким чином, два календарних місяця, які передують звільненню позивача з роботи, беручи до уваги, що позивача звільнено 05 серпня 2021 року є червень-липень 2021 року. Відповідачем разом із відзивом на позовну заяву не було надано довідку про середньоденну заробітну плату позивача, графік його роботи тощо, у зв`язку з чим суд враховує зазначені позивачем розрахунки, здійснені на підставі довідки Пенсійного фонду України від 25 листопада 2021 року (QR-код 1372 4839 4333 1345). На підставі цієї довідки судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за календарний день складає 501,43 грн, виходячи із наступного розрахунку: 10517 грн 56 коп (заробітна плата за червень 2021 року) + 10542 грн 41 коп (заробітна плата за липень 2021 року) / 42 днів (кількість відпрацьованих робочих днів). Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до частини третьої пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Суд зазначає, що середньоденна заробітна плата розрахована у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із виплат у нарахованому позивачу розмірі, без відрахування на податки, збори та інші обов`язкові платежі. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що розрахунок позивача є некоректним, а тому не може бути прийнятим судом. З приводу цього, суд зазначає, що згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Не погоджуючись з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, здійсненим позивачем, відповідач, разом з тим, не спростував належними та допустимими доказами цей розрахунок, власного розрахунку не надав, тому у суду відсутні підстави вважати не приймати до уваги розрахунок позивача. З цією позовною заявою позивач звернувся до суду 23 грудня 2021 року, таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку складає 49140 грн 14 коп, що дорівнює розміру середньоденного заробітку (501,43 грн), помноженого на кількість днів прострочення з моменту звільнення до дня звернення до суду (98 днів), (501,43х98=49140,14 грн). Доводи відповідача про те, що вимоги про виплату середнього заробітку за весь час затримки є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки виплату позивачу заборгованості по заробітній платі до цього часу у повному обсязі не здійснено, суд відхиляє, оскільки вони є вільним суб`єктивним тлумаченням відповідачем чинного трудового законодавства. Разом з тим закон не забороняє звільненому працівнику звернутися до суду для захисту своїх майнових прав до здійснення роботодавцем виплати заборгованості по заробітній платі. Крім того, такі доводи відповідача суперечать принципам розумності, справедливості та пропорційності, що може призвести лише до збільшення розміру позивних вимог у зв`язку із збільшенням часу затримки розрахунку та, відповідно, збільшенням середнього заробітку. Враховуючи конкретні обставини цієї справи, які мають юридичне значення, а також критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, на яку у відзиві посилається відповідач, суд не знаходить підстав для зменшення розмірусереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 49140,14 грн підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та шкоди здоров`ю суд зазначає таке. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14 грудня 2016 року у справі №428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови №4). Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 13 указаної постанови роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає беззаперечним, що внаслідок тривалої (понад 4 місяці, а на час розгляду справи - понад 6 місяців) затримки у виплаті належної позивачу заробітної плати, необхідності відстоювати гарантоване Конституцією України право на оплату праці в суді, позивач зазнав моральних страждань, а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачу, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Суд наголошує, що в даному випадку частковому задоволенню підлягають позовні вимоги виключно щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки вимоги про відшкодування шкоди здоров`ю є безпідставними та задоволенню не підлягають з огляду на таке. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч зазначеним вище вимогам, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що внаслідок протиправних дій відповідача було завдано шкоди його здоров`ю. Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункт 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання цієї позовної заяви, тобто судовий збір у сумі 908 грн 00 коп..

Outcome: partial