Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив суд стягнути з держави України, в особі Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Одеса) на свою користь компенсацію на відшкодування майнової шкоди у розмірі 10 085,92 гривень та моральну шкоди у розмірі 6 000 гривень. У судовому засіданні позивач надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України та розглянути справу за викладами доводами у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2016 року (справа 522/16988/15-ц) був задоволений позов [PERSON] до Кредитної спілки «Україна» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, та стягнуто з Кредитної спілки «Україна» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 27 040 гривень, а також стягнуто з Кредитної спілки «Україна» на користь держави судовий збір в розмірі 1378 гривень. Рішення набуло чинності. На підставі вищевказаного рішення суду, 22.03.2016 року Приморським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2018 року була задоволена скарга [PERSON] на дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Перчика Віталія Олександровича, та визнані дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Перчика Віталія Олександровича - неправомірними; визнана постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04.04.2016 року - незаконною; зобов`язано головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Перчика Віталія Олександровича усунути порушення чинного законодавства та вчинити дії відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому судом було встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2016 року стягнуто на користь [PERSON] з Кредитної спілки «Україна» матеріальну шкоду у сумі 27040 грн. На виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист. Постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Перчика Віталія Олександровича від 05.04.2016 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п.6-1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Суд дійшов висновку, що дії державного виконавця є неправомірними, постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04.04.2016 року є незаконною. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року була задоволена скарга [PERSON] за участю зацікавлених осіб-Державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрак Кирила Володимировича, Кредитної спілки «Україна» про визнання дії державного виконавця неправомірними та визнання незаконною постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання усунути порушення прав. Визнані дії Державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрак Кирила Володимировича,-неправомірними; визнано постанову Державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрак Кирила Володимировича від 24.04.2018р. ВП 50812230 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №522/16988/15-ц незаконною; зобов`язано Державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрак Кирила Володимировича, вчинити дії відновити виконавче провадження за виконавчим листом №522/16988/15-ц виданим 22.03.2016 року Приморським районним судом м. Одеси, та вчинити виконавчі дії з примусового виконання у повному обсязі, передбачені ст. 10, 18, 28, 36, 56 Закону України «Про виконавче провадження». При розгляді скарги судом було встановлено, що: 22 березня 2016 року Приморським районним судом м.Одеси видано виконавчий лист про стягнення з КС „Україна" на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 27 040 гривень. 25.03.2016 року [PERSON] звернувся до Приморського ВДВС ОМУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження. Постановою головного державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ Перчика В.О. від 05.04.2016 року на підставі п.6-1 ч.1 ст.26 ЗУ „Про виконавче провадження" відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 22.03.2016 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з КС „Україна" на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 27 040 гривень. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018 року скаргу [PERSON] - задоволено (справа №522/6776/16-ц). Постановою Одеського апеляційного суду від 02.04.2019р. ухвалу Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін. При цьому в постанові апеляційної інстанції зазначено: Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, державний виконавець виходив з того, що КС „Україна" перебуває у стані припинення на підставі рішення господарського суду Одеської області про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури № 21-32-2/44-10-2632 від 18.09.2013 року та відповідно до положень п.6-1 ч.1 ст.26 ЗУ „Про виконавче провадження" у такому разі, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим, з ухвали Вищої Ради Правосуддя від 02.08.2018 року про залишення без розгляду скарги [PERSON] стосовно судді господарського суду Одеської області Нафлейша В.Д., вбачається, що 13.04.2016 року [PERSON] звернувся до господарського суду Одеської області з заявою про зобов`язання ліквідатора КС «Україна» виконати виконавчий лист № 522/16988/15-ц, виданий Приморським районним судом м. Одеси 22.03.2016 року про примусове виконання рішення від 10.02.2016 року про стягнення на користь [PERSON] матеріальної шкоди у сумі 27 040 грн., яка виникла на підставі рішення суду після порушення провадження у справі про банкрутство і на неї не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». На вказану суму [PERSON] заяву про визнання поточних вимог до суду не подавав, внаслідок чого ця сума заборгованості не має відношення до справи про банкрутство, а стягується в примусовому порядку органами ДВС. Тому оскарження дій щодо невиконання цього виконавчого листа підлягає розгляду тим судом, що видав цей виконавчий лист, що і зумовило звернення [PERSON] у 2016 році зі скаргою на дії ДВС до Приморського районного суду м. Одеси, яка при повторному розгляді була задоволена судом 13.04.2018 року, у зв`язку з чим процесуальні дії суду з цього приводу є також вичерпними і виконання зазначеного виконавчого документу здійснюється безпосередньо державною виконавчою службою. Враховуючи набрання чинності ухвали Вищої Ради Правосуддя від 02.08.2018 року про залишення без розгляду скарги [PERSON] стосовно судді господарського суду Одеської області Нафлейша В.Д, в якій встановлені обставини, які мають значення для правильного вирішення апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 13 квітня 2018 року по справі за скаргою [PERSON] на дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Перчика Віталія Олександровича, у судової колегії відсутні підстави для неврахування вказаних обставин. Доводи апеляційної скарги з посиланням на законність оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.04.2016 року з посиланням на визнання боржника банкрутом і право стягувача звернутися до Господарського суду Одеської області з заявою про задоволення вимог під час ліквідаційної процедури спільно з іншими кредиторами, не можуть бути взятими до уваги. 16.04.2019р. [PERSON] повторно звернувся до Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції з заявою про проведення виконавчих дій за виконавчим листом №522/16988/15-ц та згідно заяви від 25.03.2016р. Постановою від 19.04.2019р. ВП №50812230 державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Кубрак К.В. скасована постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.04.2019р. згідно ухвали Приморського районного суду від 13.04.2018р. Постановою від 19.04.2019р. ВП №50812230 державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Кубрак К.В. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №522/16988/15-ц, за яким боржником є КС «Україна». При цьому також зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно і попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї неправдивих відомостей. Зазначена постанова направлена сторонам виконавчого провадження. Згідно Акту державного виконавця від 22.04.2019р. вбачається, що державний виконавець встановив, що боржник за вказаною адресою: [ADDRESS] не знаходиться. Із витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб вбачається, що КС «Україна» перебуває у стані припинення з 01.10.2013р. на підставі судового рішення про банкрутство №21-32-2/44-10-2632 від 18.09.2013р. Постановою державного виконавця від 24.04.2019р. згідно п.8 ч.1. та ч.5 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/16988/15-ц виданого 22.03.2016р. закінчено. Вказану постанову скаржник отримав 27.04.2019р. Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2021 року була задоволена скарга [PERSON] , заінтересована особа: державний виконавець другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кубрак Кирило Володимирович, боржник - Кредитна спілка «Україна» про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії. Визнана бездіяльність державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кубрака Кирила Володимировича пов`язану з порушенням ч.1 ст. 41 Закону України « Про виконавче провадження» і не вчиненням виконавчих дiй з примусового виконання виконавчого листа № 522/16988/15-ц та надмiрно тривалим невиконання рiшення Приморського районного суду м. Одеси вiд 10.02.16 р. - неправомiрною; зобов`язано державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кубрака Кирила Володимировича усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дiй з примусового виконання виконавчого листа № 522/16988/15-ц у вiдповiдностi до резолютивної частини ухвали Приморського райсуду м. Одеси вiд 18.06.2019 р. Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, то суд звертається до норм 22 ЦК України якою визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч. 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір. Статтею 1192 ЦК України визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З позовній заяви вбачається, що позивач вважає, що йому спричинена матеріальна шкода у наслідок невиконання судового зобов`язання впродовж п`яти років восьми місяців чиниться перешкода в користуванні власністю, а тому компенсація майнової шкоди завданої порушенням права власності неправомірними діями та бездіяльністю посадової особи державного виконавчого органу становить 10 085,95 грн. (27040 х 137,3 % індексу інфляції : 100% = 37125,92. 37125,92 - 27040 = 10850,92 грн.). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, а також враховуючи норми матеріального права, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, у зв`язку з недоведеністю вини з боку відповідача спричинення такої шкоди. Крім того, позивачем не надано доказів на якої стадії в даний час знаходиться виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2016 року. Щодо вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані, виходячи з нижченаведеного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.З) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі наведеного суд вважає, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди з боку відповідача, а тому підстав для стягнення моральної шкоди не має. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] .

Outcome: dismissed