Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення з ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] на його користь майнової шкоди у розмірі 65881,46 гривень та моральної шкоди у розмірі 100000,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що під його супроводом 07.07.2021 року група учнів 11 класу НВК № 12 м.Коростень перебувала у відпочинковому комплексі «Вілла Затишна» у с.Микуличин Яремчанського району Івано-Франківської області, в якому було включене триразове харчування. Вся група обідала борщем гуцульським, після чого 13 осіб, з яких 12 дітей віком до 18 років були госпіталізовані до Яремчанської міської лікарі Надвірнянського району Івано-Франківської області з діагнозом харчова токсикоінфекція. Внаслідок спалаху інфекційного захворювання проведено відповідні лабораторні дослідження, за наслідками яких виявлено умовно-патогенну мікрофлору у пробі борщу та в змиві з поверхні кухонного столу для приготування їжі, а обставинами, що сприяли виникненню спалаху є порушення технології приготування їжі, недотримання санітарних правил на об`єкті, порушення вимог дезрежиму. Після цих подій відносно адміністрації закладу видано припис та розпорядження про заборону здійснення обігу харчових продуктів на потужності у відпочинковому комплексі терміном на 10 днів та складено два протоколи про адміністративне правопорушення. У зв`язку із захворюванням 13 осіб ним витрачено грошові кошти на придбання медичних препаратів на загальну суму 12957,0 гривень, відбувся дводенний простій автобуса, що потягнуло за собою необхідність здійснення плати в сумі 47500,0 гривень та учні не змогли повернутись додому запланованим поїздом, внаслідок чого ним оплачені квитки у розмірі 5423,76 гривень. Загальний розмір заподіяної йому майнової шкоди становить 65881,46 гривень, які просить стягнути з відповідачів. Крім того, зазначені обставини засмутили дітей та завдали батькам душевних страждань. Моральну шкоду він оцінює у розмірі 100000,0 гривень, яку також просить стягнути з відповідачів на його користь. Відповідач ФОП [PERSON] не погодилась та в особі повноважного представника подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує, вважаючи позивача неналежним, оскільки захворювання відносно нього не було зафіксовано і останній також не є повноважним представляти інтереси потерпілих осіб, в яких було зафіксовано харчову токсикоінфекцію. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між вживанням страв, приготовлених у відпочинковому комплексі та харчовим отруєнням, тоді як потерпілі також вживали продукти власного приготування та алкогольні напої, а саме отруєння пов`язували із вживанням шашлику, який теж приготували самостійно, про що повідомили у лікарні. Також, у відпочинковому комплексі наявні дві кухні і саме на кухні, яка була орендована групою відпочиваючих було виявлено порушення. Самі ж зразки для дослідження, зокрема, відносно борщу відібрані по спливу більш як 26 годин, тоді як термін придатності такої страви становить не більше 2 годин., з чим і пов`язує наявність негативного результату лабораторного дослідження. Розмір матеріальної шкоди вважає недоведеним, а моральна шкода, як зазначено в самій позовній заяві, спричинена третім особам, а не позивачу, що виключає можливість її стягнення безпосередньо на користь позивача. Просить у задоволенні позову відмовити. Позивач надав відповідь на такий відзив, проте не долучив доказів його направлення іншим учасникам справи. З огляду на таке порушення, ухвалою суду від 24.03.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, відповідь на відзив залишена без розгляду. Відзив на позовну заяву також подала відповідач ФОП [PERSON] , яка заперечила проти обґрунтованості позовних вимог. Зокрема, зазначає про те, що вона не є належним відповідачем, оскільки на підставі договору про співпрацю, який укладено між нею та іншим відповідачем вона лише надає послуги з пошуку клієнтів з правом отримання коштів від таких клієнтів. Послуги з організації відпочинку нею не надаються і тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповіді на такий відзив не надходило. Водночас пояснення щодо позову надала третя особа, яка висловилась про підтримку позовних вимог, оскільки за результатами санітарно-епідеміологічного обстеження встановлено ряд порушень чинного законодавства у сфері безпечності та якості харчових продуктів. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 24.12.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.01.2022 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства, як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні 24.03.2022 року висловився про підтримання позовних вимог, а відносно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди підтвердив, що така шкода заподіяна безпосередньо позивачу. Просить позов задовольнити. Повноважений представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Сторожук А.Л. в судовому засіданні 24.03.2022 року проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, вкладених у відзиві. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач ФОП [PERSON] , а також представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідач скерувала до суду заяву про підтримання позиції, викладеної у відзиві та розгляд справи у її відсутності. Третя особа про причини неявки не повідомила. Сторони в судове засідання 04.04.2022 року не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з тим, представник позивача [PERSON] та представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Сторожук А.Л. на адресу суду скерували заяви про розгляд справи без їхньої участі. Враховуючи обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає за можливе відповідно до ст.223 ЦПК України завершити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явились. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 04.04.2022 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.07.2021 року група учнів 11 класу НВК № 12 м.Коростень перебували у відпочинковому комплексі «Вілла Затишна» у с.Микулинич Яремчанського району Івано-Франківської області. Учнів супроводжував позивач та ще декілька осіб. Вказаних обставин сторони не оспорюють та відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. У вказаному відпочинковому комплексі свою підприємницьку діяльність здійснює відповідач ФОП [PERSON] , що стверджується договором оренди житлового будинку № 01/21 від 30.06.2021 року (а.с.108-110). Відомості про ФОП [PERSON] також внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що стверджується відповідною випискою (а.с.106). Основний вид економічної діяльності - діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування. Ввечері 07.07.2021 року група відпочиваючих у кількості 13 осіб з яких 12 дітей були госпіталізовані до Яремчанської міської лікарні Надвірнянського району Івано-Франківської області. Відповідно до медичних документів (а.с.11-35) у кожного з них діагностовано харчову токсикоінфекцію. Потерпілі пов`язують захворювання із вживанням шашлику. Внаслідок зазначеного інциденту третьою особою проведено позаплановий захід державного контролю, за результатами чого встановлено ряд порушень чинного законодавства у сфері якості та безпечності харчових продуктів. Відомості про такі порушення відображені в експертних висновках, складених Івано-Франківською регіональною державною лабораторією державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (а.с.80-85). Лікування не було безкоштовним. Позивач долучив до матеріалів справи копії квитанцій про придбані ліки, квитанції про оплату простою автобуса та про оплату квитків. З метою стягнення вказаних сум, які позивач пов`язує з майновою шкодою, останній звернувся до суду з даним позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити не стільки питання факту заподіяння майнової шкоди, скільки питання наявності підстав для її стягнення на користь позивача. Суд також оремо вирішить питання про факт заподіяння позивачу моральної шкоди та наявність підстав для її стягнення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до частин першої-третьої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України). За змістом зазначених правових норм майнова шкода є безпосереднім наслідком протиправних дій чи бездіяльності, а право на її відшкодуванню виникає лише за умови, якщо така шкода заподіяна особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також майну фізичної чи юридичної особи. Поняття особистого немайнового права фізичної особи визначено у статті 269 ЦК України, за змістом якої особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Серед видів особистих немайнових прав фізичної особи згідно статті 270 ЦК України виділяють, серед іншого, право на охорону здоров`я, зміст якого розкривається у статті 283 ЦК України. Відповідно до частини другої цієї статті, охорона здоров`я забезпечується системною діяльністю державних та інших організацій, передбаченою Конституцією України та законом. Частиною першою статті 32 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів» визначено, що харчові продукти, які знаходяться в обігу на території України, повинні відповідати вимогам законодавства про безпечність та окремі показники якості харчових продуктів. Безпечний харчовий продукт - харчовий продукт, який не справляє шкідливого впливу на здоров`я людини та є придатним для споживання - пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів». Відповідно до частини першої статті 272 ЦК України, фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники. Аналіз положень статті 269, 270, 272, 283 ЦК України свідчить про те, що шкода, яка заподіяна особистим немайновим правам фізичної особи, в тому числі шляхом ушкодження здоров`я, відшкодовується саме такій особі, яка здійснює свої особисті немайнові права самостійно і у вказаних деліктних правовідносинах набуває статусу потерпілого одразу після заподіяння їй такої шкоди. Вказане узгоджується з приписами спеціальної норми, яке регламентує порядок відшкодування шкоди, завданої іншим ушкодженням здоров`я. Так, за змістом частин першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому, серед іншого, додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Іншими словами виключно особи, чиєму ушкодженню було завдано шкоди вправі вимагати її відшкодування і єдиним винятком з цього правила є відшкодування шкоди законним представникам малолітніх або неповнолітніх потерпілих. Однак, у справі яка розглядається позивач не є законним представником неповнолітніх потерпілих, чиєму здоров`ю було завдано шкоди внаслідок харчової токсикоінфекції. Частинами першою статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість. Саме сторони є суб`єктами матеріального правовідношення, з приводу якого виник спір. При цьому, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 348/512/17 (постанова від 22.12.2021) неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові. Таким чином, оскільки у справі яка розглядається позивач не є ймовірним суб`єктом права на відшкодування шкоди, заподіяною ушкодженням здоров`я, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та залишить відкритим питання про факт заподіяння майнової шкоди і її причинно-наслідкового зв`язку між діями та наслідками, оскільки ухвалення рішення відносно такого питання можливе виключно у справі, учасниками якої є ймовірні суб`єкти права на таке відшкодування, тобто у справі, де позивачами є безпосередні потерпілі чи їх законні представники. При цьому, вказані висновки в однаковій мірі стосуються як вимоги про відшкодування витрат на придбання медичних препаратів на загальну суму 12957,0 гривень, так і вимоги про відшкодування витрат за дводенний простій автобуса в сумі 47500,0 гривень, а також витрат на оплачені квитки у розмірі 5423,76 гривень, оскільки за змістом позовних вимог зазначена вище шкода пов`язана з ушкодженням здоров`я, тобто заподіяна особистим немайновим правам фізичних осіб. Що ж стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, в її задоволенні також слід відмовити. Зокрема, за частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, відповідно до пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Однак, у справі яка розглядається немає жодного доказу, що потерпілі, в яких безпосередньо було діагностовано харчову токсикоінфекцію є членами сім`ї чи близькими родичами позивача, а відтак, факт їхнього захворювання не міг спричинити для позивача моральної шкоди. Також ніщо не свідчить про те, що харчова токсикоінфекція була діагностовано у позивача, що в сукупності свідчить про безпідставність позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Тому суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач ФОП [PERSON] не подавала. Крім того, відповідач не наводила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. Аналогічною є позиція суду відносно третьої особи, яка також не подала суду докази про судові витрати, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи та не повідомляла про їх розмір. В свою чергу, у відзиві на позовну заяву представник відповідача ФОП [PERSON] повідомив про те, що відповідач понесла витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 8000,0 гривень, які просить стягнути з позивача. На підтвердження факту таких витрат представник відповідача надав копію акту про надання послуг (а.с.127), а також копію квитанції до прибуткового касового ордера (а.с.128). Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. За змістом пункту 2 частини першої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Правила розподілу судових витрат закріплені у ст.141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої - шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, з огляду на положення ч.3 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (статті 6, 627 ЦК України). Згідно згаданого вище акту про надання послуг від 02.02.2022 року, правова допомога полягала в опрацюванні матеріалів справи вартістю 1200,0 гривень, підготовці та направленні адвокатського запиту вартістю 800,0 гривень, підготовці та направленні відзиву на позовну заяву вартістю 3500,0 гривень, участь в судових засіданнях вартістю 2500,0 гривень. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Застосовуючи таку практику у межах цієї справи, суд вважає що критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотриманий в повній мірі. Так справа даної категорії є малозначною і тому така розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження. Характер спірних правовідносин не свідчить про їх виняткову складність. Крім того, звернення з адвокатським запитом по факту пов`язані з підготовкою позиції відповідача, однак такі чомусь виділені в окрему послугу. Те саме стосується питання підготовки відзиву, який фактично відображає раніше сформовану правову позицію сторони відповідача. Як наслідок, з врахуванням таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність суд вважає, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу слід зменшити до суми 5000,0 гривень, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг.

Outcome: approved