Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

19.01.2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що 06 липня 2006 року та 18 липня 2007 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договорами кредитної лінії № 2006/840-МК/129 від 06.07.2006 року та № 2007/840-МК/163 від 18.07.2007 року було укладено Договори іпотеки № МК 129/1 та № МК 163/1. Предметом вказаних договорів іпотеки є нерухоме майно, а саме: чотирикімнатна квартира [ADDRESS] , та двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 49,30 метрів квадратних, в тому числі житловою площею - 27,20 метрів квадратних. В подальшому на підставі протоколу № UA-EA-2018-10-25-000084-b від 18.12.2018 року складеного ТОВ «ЗАКУПКИ.ПРОМ.УА», між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та позивачем [PERSON] 10 січня 2019 року було укладено Договори №2006/840-MK/129//2007/840-MK/163 та №2006/840-МК/129//2007/840-МК/163 купівлі-продажу прав вимоги за Кредитним договором, відповідно до якого Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» було відступлено на користь позивача право вимоги за кредитними договорами. Таким чином, позивач вказує, що відповідно до вищевказаних договорів про відступлення прав за іпотечним договором він є новим іпотеко держателем. Позивач зазначає, що звернути стягнення у позасудовому порядку на предмети іпотеки не має можливості, у зв`язку з тим, що на вказане майно накладено арешт згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №633388 від 18.09.2009 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 20852300 від 29.09.2010 року. Стверджує, що арешт на іпотечне майно було накладене після реєстрації іпотеки. Зазначає, що іпотекодержатель нерухомого майна, право якого зареєстроване в установленому законом порядку має право на звернення з позовом про скасування на нерухоме майно, якщо вважає, що такими діями порушені його права. За таких підстав з урахуванням пріоритету права іпотекодержателя, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, позивач просить суд звільнити нерухоме майно (предмет іпотеки) з-під арешту та зняти заборону на його відчуження шляхом виключення із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записів про арешт нерухомого майна. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 20.01.2022 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. В підготовче судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До початку розгляду справи по суті представник позивач подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає. До початку розгляду справи по суті відповідач подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, на задоволенні позову не заперечує. В судове засідання представник третьої особи не з`явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, письмові пояснення не подав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 06 липня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредитної лінії № 2006/840-МК/129 від 06.07.2006 року, було укладено Договір іпотеки № МК 129/1, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. за реєстрований № 2723, предметом вказаного договору іпотеки є нерухоме майно, чотирикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 78,90 метрів квадратних, в тому числі житловою площею - 49,10 метрів квадратних. 18 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредитної лінії № 2007/840-МК/163 від 18.07.2007 року, було укладено Договір іпотеки № МК 163/1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л. за реєстрований № 4825. Предметом вказаного договору іпотеки є нерухоме майно, двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 49,30 метрів квадратних, в тому числі житловою площею - 27,20 метрів квадратних. 10 січня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та [PERSON] було укладено Договори №2006/840-MK/129//2007/840-MK/163 та №2006/840-МК/129//2007/840-МК/163 купівлі-продажу прав вимоги за Кредитним договором, відповідно до якого Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» було відступлено на користь позивача право вимоги за кредитними договорами Відповідно п.п.3.1 п.3 вказаних договорів про відступлення прав за іпотечним договором від 10.01.2019 року, [PERSON] є новим іпотекодержателем за договором іпотеки № МК 129/1 від 06.07.2006 року та Договором іпотеки № МК 163/1 від 18.07.2007 року. Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2021 року на спірне майно, а саме: чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] та двокімнатну квартиру [ADDRESS] , накладено арешт згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №633388 від 18.09.2009 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 20852300 від 29.09.2010 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Відповідно до положень частин 1,2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ч.5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідності до вимог ч.7 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності [PERSON] на нерухоме майно, а саме: чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] та двокімнатну квартиру [ADDRESS] , суд враховує, що воно набуте на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочину. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). За таких підстав [PERSON] є добросовісним набувачем Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Окрім цього, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Враховуючи, що позивач [PERSON] не є стороною виконавчого провадження, є новим іпотекодержателеміз пріоритетним правом на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, добросовісно набув право власності на вказане нерухоме майно, то при позбавленні його право власності не буде дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині зняття заборони відчуження з нерухомого майна шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей щодо арешту спірного майна не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Згідно ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч.1 ст.31-1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. При цьому, суд вбачає, що зняття арешту з квартир є підставою для виключення запису про обтяження квартир з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку встановленим Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Беручи до уваги вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial