Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] . Згідно ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2021 року вказана справа була передана за територіальною підсудністю на розгляд Первомайському міськрайонному суду Миколаївської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2021 року вказану справу передано судді Мельничуку О.В. Мотивуючи вимоги позивачка вказала, що 06.12.2014 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . У 2017 році відносини з відповідачем погіршилися і останній покинув сім`ю та переїхав жити за місцем своєї реєстрації: с. Кумарі, Первомайський р-н, Миколаївська обл. Відновлювати сімейні стосунки відповідач не бажає та просив його позбавити батьківських прав відносно їх спільного сина [PERSON] , про що надав відповідну письмову нотаріально завірену заяву. Відповідач участі у вихованні сина не брав, не цікавиться його життям, матеріально не утримує, взагалі не приймає участі у житті дитини. 17.09.2021 року ухвалою судді вищевказану позовну заву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 26.01.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка не з`явилася, остання надіслала електронною поштою заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, а також вказала, що підтримує позов у повному обсязі та просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про місце, час та день розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки не відомі. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Відзив до суду не наданий. Представник третьої особи: Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився.Надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, просив ухвалити рішення в інтересах дитини. Представник третьої особи: орган опіки та піклування Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області у судове засідання не з`явився. Надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 06.12.2014 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, актовий запис №1046, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 06.12.2014 року. Прізвище дружини (позивачки) після реєстрації шлюбу « Романенко » (а.с.10). Від шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції) (а.с.9). Шлюбні відносини між подружжям припинено у 2017 році. З того часу відповідач проживає окремо та не цікавиться дитиною, не бере участі у її вихованні та утриманні, не підтримує з дитиною ніяких стосунків, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина, [PERSON] , проживає разом з матір`ю. Дане підтверджується довідкою про склад сім`ї №022467 від 26.07.2021 року (а.с.11). Відповідач [PERSON] підтвердив вищевказані обставини у своїй заяві (а.с.12), що посвідчена 18.06.2018 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., реєстровий №2494. У вказаній заяві зазначив, що не має жодних заперечень щодо розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, а також не має заперечень проти усиновлення його сина [PERSON] іншою особою. Згідно висновку від 03.11.2021 року за №5/5-292 (а.с.42-44) орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , 1994 р.н., по відношенню до сина [PERSON] , [INFO] . Аналогічних висновок надав орган опіки та піклування Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області (№1848-01-02-07 від 15.12.2021 року) (а.с.68-71). Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частини 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач залишив свого малолітнього сина [PERSON] на утримання матері, не забезпечує йому належних умов для проживання, не дбає про нього, отже ставиться до своїх батьківських обов`язків безвідповідально, належним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Суд вважає, що наведені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав в інтересах дитини з метою охорони її фізичного та психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку. Відповідно до п.1,2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно ч.3 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову. Крім того, в силу п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп.

Outcome: approved