Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів. Позивач просить: - визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] ; - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтував тим, що він з 06.06.2018 є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] . В належній йому квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які у квартирі не проживають, їх місцезнаходження позивачу невідоме. Реєстрація зазначених осіб у житловому приміщенні, належному позивачу, створює останньому перешкоди у користуванні правом власності. Відповідачі відзиву на позовну заяву не подали. Заяви (клопотання) учасників справи. 03.02.2022 позивач через канцелярію суду подав заяву про усунення недоліків позовної заяви. 28.03.2022 позивач через канцелярію суду заявив клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.01.2022 позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2022 відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Оскільки відповідачі, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явились без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було ухвалено розглядати справу в заочному порядку, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом. Позивач [PERSON] з 06.06.2018 являється одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджено копією договору купівлі - продажу від 06.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Рак О.І., зареєстрованого в реєстрі за №3104; витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію осіб №126721635 від 07.06.2018 року; інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №297570204 від 02.02.2022 року. Судом встановлено, що станом на 28.01.2021 в належній позивачу квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ужгородське районне управління поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області провело перевірку проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації, а саме: за адресою [ADDRESS] , та шляхом опитування сусідів [PERSON] та [PERSON] встановило, що вищевказані особи в квартирі [ADDRESS] , ніколи не проживали /відповідь на запит №13262/106/25-2021 від 07.10.2021 року/. Оцінка Суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із положенням ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири. Виходячи із порівняльного аналізу ст. ст. 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та ст. ст. 64, 150, 156 Житлового кодексу, слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 Житлового кодексу регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, відтак, припинення права власності власника житла припиняє право членів його сім"ї (в т.ч. і колишніх, при відсутності договірних відносин) на користування цим житлом. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідач був би наділений правом на користування спірною квартирою (найм, оренда, тощо) не вчинялись. Відповідачі спільним побутом, родинними відносинами із позивачем не пов`язані і протягом тривалого часу в квартирі не проживають, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для припинення права відповідача користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачами в судове засідання не надано доказів, що вони проживають в спірній квартирі, користуються нею, доказів, які б підтверджували поважність причин непроживання в спірній квартирі. При цьому, тривала відсутність відповідачів свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, а матеріали справи підтверджують те, що вони не є власниками житла, а тому припинення права користування відповідачів не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідачів» є співрозмірним із переслідуваною законною метою по захисту прав позивача на власність, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідачів в рівних частках належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1984,8 грн., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду.

Outcome: approved