Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який 06 листопада 2019 року заявою про зміну предмету та підстав позову уточнив та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на користь [PERSON] з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 100 000 гривень матеріального шкоди; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 20 022 грн. 44 коп. інфляційних витрат; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1800 грн. вартість за експертне автотоварознавче дослідження №175/17 від 19 липня 2017 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 4898 грн. 40 коп. вартість висновку експертного автотехнічного дослідження №21502 від 01 листопада 2019 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в загальній сумі 1196 грн. 23 коп. 15 серпня 2019 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», [PERSON] , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, в якій позивач за зустрічним позовом просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства «страхова група «ТАС» на користь [PERSON] 99 000 грн. 00 коп. матеріальної шкоди; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 49 681 грн. 10 коп. матеріальної шкоди та інфляційних витрат; стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, надано відзив на зустрічний позов(т.а.с.194-203) та надано письмові пояснення у судових дебатах. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала , підтримала зустрічну позовну заяву та надала письмові пояснення у судових дебатах. Представник відповідача за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак в судове засідання не з`явилися, надано відзив на позовну заяву(т.2 а.с.7-31). Відповідач за зустрічним позовом та третя особа за первісним позовом Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням(т.2 а.с.44, 62), трекінгом поштового відправлення з офіційного сайту «Укрпошта»(Т.2а.с.53), однак представник в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача за первісним позовом [PERSON] його представника, представника позивача [PERSON] за зустрічним позовом та експертів Драгана В.М., Бабенко О.О., вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. Встановлено, що 17 липня 2017 року о 09 годині 55 хвилин в районі 424 км автодороги М-08 «Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя» відбулося зіткнення автомобілів «Toyota Prado» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Toyota Land Cruiser» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , в результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди 06 жовтня 2017 року старшим інспектором УПП у місті Дніпрі Татара Є.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення за вчинення правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] (т.1 а.с.10). Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року, яку залишено без змін Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] за ст.124 КУпАП - закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення(т.1 а.с.11-15). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] відповідно до полісу №АК/5947950 від 31 березня 2018 року застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС» (т.1 а.с.137). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] відповідно до полісу №АК/5688591 від 10 лютого 2017 року застрахована в ПАТ «УПСК»(т.1 а.с.178). Відповідно до наданого акту приймання-здачі виконаних робіт від 11 серпня 2017 року та калькуляції вартості відновлювального ремонту автомобілю наданого ФОП [PERSON] вартість відновлювальних робіт автомобіля «Toyota Prado» реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , складає 99 601 грн. 00 коп.(т.1 а.с.180-182). 19 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до ПАТ «УПСК» з заявою про страхове відшкодування за пошкоджений транспортний засіб «Toyota Prado» реєстраційний номер [NUMBER] (Т.2а.с.12), однак листом за вих. №3269/18 від 09 жовтня 2018 року ПАТ «УПСК» відмовило у виплаті страхового відшкодування посилаючись на п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(т.1 а.с.59). Листом №3546/18 від 01 листопада 2018 року ПАТ «УПСК» розглянуло звернення [PERSON] від 08 жовтня 2018 року та 12 жовтня 2018 року в якому повідомило останнього про відсутність підстав перегляду рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування(т.1 а.с.58). Відповідно до заказу-наряду від 05 вересня 2017 року наданого ЗАТ «СТО «Радон» вартість відновлювальних робіт автомобілю «Toyota Land Cruiser» реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] становить 119 295 грн. 00 коп.(т.1 а.с.118) також [PERSON] для ремонту автомобіля додатково було придбано повітропровід вартістю 4000 грн. 00 коп. та здійснено розвал-сходження вартістю 280 грн., що підтверджується відповідними чеками(т.1 а.с.122). [PERSON] за відшкодуванням матеріальної шкоди внаслідок страхового випадку звернувся до ПАТ «Страхова група «ТАС», однак страхову виплату на відшкодування шкоди не було здійснено, оскільки була відсутня постанова на підтвердження вини [PERSON] . Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України Про страхування (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року по цивільній справі №147/66/17 наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України) Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. У постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ УПСК про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає, а тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Поняття преклюзивні строки здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю позовна давність (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП. Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак , законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) в постанові від 14 грудня 2021 року по цивільній справі №147/66/17 дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулася 17 липня 2017 року, а з заявою про здійснення страхового відшкодування [PERSON] звернувся лише 19 вересня 2018 року, тобто з пропуском встановленого Законом річного терміну звернення до страховика, будь-яких дій(звернення до суду, звернення до страховика) та доказів їх здійснення щодо використання свого права на отримання відшкодування від страховика за цей період позивачем [PERSON] не надано, що унеможливлює стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 100 000 гривень матеріальної шкоди та стягнення з [PERSON] інфляційних витрат та витрат на експертні дослідження, як похідних витрат від стягнення матеріальної шкоди. Щодо позовних вимог [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних-транспортних засобів» (Далі - Закон № 1961-ІV) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 закону №1961-IV). Відповідно до ст. 6 Закону № 1961-ІVстраховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 статті 1166 ЦК України передбачає, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також частиною 6 статті 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, через те, що Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року, яку залишено без змін Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] за ст.124 КУпАП - закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, що унеможливлює стягнення відповідних грошових сум , оскільки не доведено, що завдана шкода завдана саме через дії [PERSON] . Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed