Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про втрату права на житлове приміщення, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] , стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником зазначеної нерухомості. Відповідач є його колишнім зятем, близько трьох років не проживає за місцем своєї реєстрації, по сьогодні добровільно не знявся з реєстрації, участі в утриманні будинку не бере як і в сплаті комунальних послуг. Таким чином, така обставина перешкоджає позивачу у праві вільно користуватись своїм майном,а тому звертається до суду із даним позовом. Ухвалою від 09.02.2022 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 09.03.2022. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Вказана ухвала надсилалась сторонам. 01.03.2022 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві зазначає, що [PERSON] позов не визнає, оскільки він постійно проживає за місцем реєстрації, зареєстрований по [ADDRESS] з 26.10.2000 як член сім`ї, доказів того, що він є колишнім зятем позивачем до матеріалів справи не долучено, також позивачем не долучено до матеріалів справи доказів на право власності вищевказаного будинку. Разом з тим, вказує про необґрунтованість актів обстеження фактичного місця проживання відповідача, оскільки обстеження проводилося у день складання актів. 09.03.2022 розгляд справи відкладено на 30.03.2022 для надання можливості представнику позивача подати відповідь на відзив. 14.03.2022від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що на підтвердження проживання відповідачем у будинку [ADDRESS] останнім доказів не подано. Відповідач не проживає з дочкою позивача близько 18 років, оскільки працює в Іспанії, де і проживає. На даний час подано позов про розірвання шлюбу між дочкою позивача та відповідачем. Щодо не підтвердження позивачем, що останній є власником будинку [ADDRESS] вказує, що є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 293056808. Підставою для державної реєстрації є свідоцтво про право власності № б/н, видане 30.06.1989 Виконавчим комітетом Дрогобицької районної Ради народних депутатів та довідка № 14, видана 16.01.2021 Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради. Просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на необґрунтованість позову, вказавши, що відповідач постійно проживає за місцем своєї реєстрації. Вислухавши пояснення, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З матеріалів справи встановлено, що згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 30.06.1989 Виконавчим комітетом Дрогобицької районної Ради народних депутатів, зареєстрованого за № 52, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 293056808 від 29.12.2021 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а/с 8,9). Із змісту Довідки № 141, виданої Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради 16.01.2021 вбачається, що [PERSON] , 1958 року народження, проживає у будинку [ADDRESS] та те, що будинок по [ADDRESS] , який належить [PERSON] перенумеровано на [ADDRESS] згідно рішення виконкому Раневицької сільської ради № 25 від 08.09.1995 року (а/с 30). Згідно відомостей із Будинкової книги та Довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб [ADDRESS] зареєстрований, зокрема, відповідач [PERSON] (а/с 10-15). Згідно Актів обстеження фактичного місця проживання № 169 від 22.11.2021, №188 від 29.12.201 та №194 від 10.01.2022 встановлено, що [PERSON] , 1977 року народження за адресою [ADDRESS] зареєстрований, але фактично не проживає близько трьох років (а/с 5-7). Належних та допустимих доказів протилежного в судовому засіданні не здобуто та представником відповідача суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі\~ст.\~1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Враховуючи вищевказані обставини, та те, що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суд дійшов висновку про те, що відповідач, залишаючись зареєстрованими у будинку, власником якого є позивач, є сторонньою для нього особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved