Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

У грудні 2021 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет», за участі третіх осіб - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича, приватного виконавця виконавчого округу Луганської області Лиманського Владислава Юрійовича, у якому просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 199992, вчинений 22.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем. В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що 22.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Максимовичем вчинено виконавчий напис № 199992 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованість за кредитним договором № 001-04183 від 04.08.2013 року за період з 03.06.2020 року по 22.06.2021 року включно у розмірі: 14332,03 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 380,90 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, - 50,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 14762,93 грн. Зазначив, що під час вчинення виконавчого напису нотаріусом не були дотриманні норми чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. Зазначив, що жодних кредитних договорів між позивачем та ПАТ «Банк Фінанси та кредит» ніколи не укладались. Вказав, що стягувачем до нотаріуса не було подано первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту, та здійснення його часткового погашення, також нотаріусом не було встановлено, що заборгованість позивача є безспірною. Зважаючи на вищевикладене, позивач вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 08.12.2021 року по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, та призначено справу до судового розгляду у підготовчому судовому засіданні на 18.01.2022 року. Також, вирішено питання щодо витребування доказів. Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 13.01.2022 року вирішено питання щодо забезпечення позову. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились. Надали до суду заяву, у якій вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, по місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Надіслав до суду заяву про визнання позовних вимог, не заперечували проти визнання виконавчого напису № 199992 від 22.06.2021 року таким, що не підлягає виконанню, а також, просили стягнути з відповідача половину судового збору, у зв`язку з визнанням позивних вимог. Також, надіслали клопотання про врегулювання спору за участі судді. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Луганської області Лиманський В.Ю. в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні було встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 22.06.2021 року було вчинено виконавчий напис № 19992, відповідно до якого, приватним нотаріусом пропоновано стягнути заборгованість з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованість за кредитним договором № 001-04183-040813 від 04.08.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , за період з 03.06.2020 року по 22.06.2021 року включно у розмірі: 14332,03 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 380,90 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, - 50,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 14762,93 грн. (а.с. 21) На підставі виконавчого напису № 199992 від 22.06.2021 року, заяви ТОВ «Фінпром Маркет» про примусове виконання рішення від 03.08.2021 року (а.с.20), приватним виконавцем виконавчого округу Луганської області Лиманським В.Ю. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.09.2021 року (а.с.10-11), постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 03.09.2021 року (а.с.14-15), постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 03.09.2021 року (а.с.16-17), постанову про арешт коштів боржника від 03.09.2021 року (а.с.18-19). Частиною першою статті 88 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі N 6-887цс17. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі N 305/2082/14-ц (провадження N 14-557цс19). Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/5226/17. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, після 22.02.2017 року нотаріуси позбавлені права вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Оспорюваний виконавчий напис було видано 22.06.2021 року, що свідчить про незаконність його вчинення. Враховуючи вищевикладене, та враховуючи, що представником відповідача було подано заяву про визнання позовних вимог, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджуєтеся квитанцією № 74866 від 07.12.2021 року, та у розмірі 496,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується квитанціє від 10.01.2022 року. Відповідно ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (702,10 грн.), та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (454 грн. 00 коп.), сплаченого при поданні позову. Повернення з державного бюджету 50 % судового збору за подання заяви про забезпечення позову, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, чинним законодавством не передбачено.

Outcome: approved