Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

Представник ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11078993000, відповідно до умов якого останній був виданий кредит у розмірі 150000 доларів США, зі строком погашення до 17 листопада 2021 року зі сплатою протягом 30 календарних днів, рахуючи з дня видачі кредиту та проценти за користування кредитом у розмірі 10,30% річних. Додатковою угодою строки кінцевого повернення кредиту змінені до 17 листопада 2031р. З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 17 листопада 2006 року було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався солідарно відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов`язань за кредитним договором. Умови кредитного договору щодо своєчасного внесення вказаних у договорі платежів [PERSON] були порушені, тому позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка станом на 21.06.2016 р. становить 188242,06 доларів США (що за курсом НБУ станом на 21.06.2016 р. становила 4688900,01 грн.) та 752649,87 грн., з яких 125483,50 доларів США кредитна заборгованість, 62758,56 доларів США заборгованість по процентам, 112259,60 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 640390,27 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, а також просить стягнути судовий збір. Справа надійшла до суду новий розгляд в провадження судді Буран В.М. після скасування заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року та постанови Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019 р. (т. 2 а.с. 32-45). Ухвалою суду від 09.08.2019 року справу було прийнято до провадження та призначено в загальному позовному провадженні до підготовчого судового засідання (т. 2 а.с. 47). Ухвалою суду від 13.02.2020 р. було витребувано від [PERSON] оригінал вимоги про дострокове погашення заборгованості № 31-33/41869 від 03.09.2012 р. з почтовим конвертом в якому вона була надіслана для огляду в судовому засіданні (т. 2 а.с. 105-106). Ухвалою суду від 17.12.2020 р. позовну заяву в порядку ч. 11 ст. 187 ЦПК України, було залишено без руху та надано час для доплати судового збору (т. 2 а.с. 151-152). Недоліки позовної заяви було усунуто, шляхом надіслання на адресу суду платіжного доручення на суму 11\~286,75 грн. В судовому засіданні 01.04.2021 року було підтверджено факт надходження коштів на рахунок казначейства (т. 2 а.с. 159-174). Ухвалою суду від 01.04.2021 р. було закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд справи (т. 2 а.с. 187). Ухвалою суду від 01.04.2021 р. було відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про закриття, повернення позову та залишення його без розгляду (т. 2 а.с. 188-190). Представник позивача у судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі. Та від представника неодноразово надходили клопотання про розгляд справи за відсутності представника (т. 2 а.с. 212, 221). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином за адресою визначеною матеріалами справи, однак конверт повернувся до суду не врученим з відміткою «адресат відсутній» (т. 2 а.с. 231). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі. Не погоджуючись з поясненнями та заявами відповідача [PERSON] , у своїй заяві по справі від 15.10.2019 року представник АТ «Укрсиббанк» зазначив, що 19.06.2019 р. постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначену справу було передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Та заначив, що в своїй касаційній скарзі [PERSON] посилається на те, що 03.09.2012 р. Банк пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості і пред`явлення цієї вимоги змінило строк виконання основного зобов`язання, тому відлік строку позовної давності почався саме з моменту пред`явлення такої вимоги. Крім того, порука є припиненою, оскільки додаткову угоду до договору кредитування, укладено без згоди поручителя, якою змінені умови та збільшено обсяг відповідальності поручителя. Однак, банк не погоджується із зазначеним. Вимога № 31-33/41869 від 03.09.2012 р. про повне дострокове погашення заборгованості, на думку представника банку, може бути сфальсифікованою самою [PERSON] , оскільки така вимога змінює строк виконання основного зобов`язання, а отже стягувач звернувся до суду із спливом позовної давності. Однак, відповідач не надала суду належних доказів (самої вимоги № 31-33/41869 від 03.09.2012 р. та конверту в якій вона надійшла на адресу [PERSON] ) на підтвердження зазначеного. Крім того, сама відповідач у своїх заявах до суду зазначала, що такої вимоги на її адресу банком не надсилалось, а отже банк порушив процедуру звернення до суду із даним позовом. Таким чином сама спростовує існування такої вимоги. При цьому, представник банку зазначає, що 24.06.2016 р. на адресу відповідачів надіслано вимоги банку про дострокове повернення кредиту, 25.06.2016 р. [PERSON] отримала зазначену вимогу, про що свідчить розписка боржника на повідомленні про вручення (т. 2 а.с.58-61). В установлений ч. 7 ст.\~178\~ЦПК України строки, відповідачі не подали до суду відзив на позовну заяву. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений кредитний договір № 11078993000, відповідно до умов якого останній наданий кредит у розмірі 150 000,00 доларів США, зі строком погашення до 17 листопада 2021 року зі сплатою протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та проценти за користування кредитом у розмірі 10,30 % річних. Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору за порушення відповідачем термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити позивачу пеню у порядку, передбаченому умовами договору. На забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за зазначеним кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 17 листопада 2006 року укладений договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався солідарно відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов`язань за кредитним договором. Пунктами 1.3, 1.4 зазначеного договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, у тому числі, за повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору, відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Додатковою угодою строки кінцевого повернення кредиту змінені до 17 листопада 2031 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши [PERSON] кредит у розмірі 150 000,00 доларів США. Проте у встановлені кредитним договором строки відповідачі свої зобов`язання не виконують не погашають кредит, що призвело до виникнення перед банком заборгованості. Станом на 21 червня 2016 року заборгованість становить 188 242,06 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 4 688 900,01 грн, із яких 125 483,50 доларів США кредитна заборгованість, 62 758,56 доларів США заборгованість за процентами, 112 259,60 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 640 390,27 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, та 752 649,87 грн. У своєму висновку за результатами перегляду зазначеного рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вбачав, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості у визначеному судами розмірі є передчасними, оскільки суди не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: 03 вересня 2012 року кредитор направив досудову вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки, пені, штрафи на підставі умов договору. Таким чином, суди не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається, у тому числі, із відсотків, штрафних санкції, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, при тому, що нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачено. Крім того, не встановлено чи є чинною порука. Згідно із пунктом 11.1 договору кредиту сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати отримання одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день із дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів із дати направлення повідомлення (вимоги) банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день із дати відправлення позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту банку. Отже, сторонами у договорі встановлено порядок зміни строку виконання зобов`язання у разі прострочення повернення кредиту. 03 вересня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» направило [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту (т. 1 а.с. 115). Також до справи наданні вимоги дострокове повернення кредиту адресовані боржнику та поручителю направлені 24.06.2016 року, згідно почтового повідомлення [PERSON] отримала відправлення 25.06.2016 р. (т. 1 а.с. 208-212). Як встановлено вище, за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 13.02.2020 р. було витребувано від [PERSON] оригінал вимоги про дострокове погашення заборгованості № 31-33/41869 від 03.09.2012 р. з почтовим конвертом в якому вона була надіслана для огляду в судовому засіданні. Зазначену ухвалу вона отримала, що підтверджується почтовим повідомленням, крім того [PERSON] ознайомлювалась із матеріалами справи 24.11.2020 р., тому їй достеменно відомо про витребуванні докази (т. 2 а.с. 105-106, 123, 144). У своїй заяві від 12.05.2020 року [PERSON] повідомила суд про неможливість надання нею витребуваного доказу, оскільки документи вона нібито передала в адвокатське бюро з яким уклала договір. Як встановлено ч.10 ст.84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Умовами договору надання кредиту не заборонено листування клієнта з банком, та навпаки, тому суд, ознайомившись із наданими суду вимогами про дострокове повернення кредиту, дійшов висновку, що саме вимога від 03 вересня 2012 року, яка направлена ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] встановила термін погашення боргу та відлік позовної давності. Твердження представника баку, що зазначена вимога від 03 вересня 2012 року виконана самою [PERSON] з метою зміни строків виниклої заборгованості, суд не бере до уваги, оскільки експертним висновком підроблення документа не встановлено, а твердження представника пов`язанні із захистом своїх прав. У своїй касаційній скарзі [PERSON] заявила про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах №6-190цс14 від 21 січня 2015 року, №6-32цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, №6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах №6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, №6-125цс14 від 17 вересня 2014 року). Відповідно до розрахунку заборгованості, останній платіж зазначений датою 28.09.2011 року. З наданого\~графіку погашення\~боргу,\~встановлено,\~що наступним\~днем погашення\~боргу після\~28.09.2011\~р.\~(останнього\~платежу)\~є 28.10.2011\~р. Договір про невнесення змін № 1 до договору іпотеки (т. 1 а.с. 29), тобто саме з цієї дати позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, починається дія трирічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув 28.10.2014 року. З штампу вхідної кореспонденції суду вбачається, що позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] подана до суду 02.09.2016 року, підписана представником банку 31.08.2016 р. тобто з пропуском строку позовної давності. Жодних доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності Банк суду не надав. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Щодо договору поруки, то суд вважає необхідним зазначити наступне. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов`язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) взяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами не пізніше 17.11.2031 року, сплачуючи її щомісячними платежами згідно графіку погашення не пізніше 28 числа Договір про невнесення змін № 1 до договору іпотеки (т. 1 а.с. 29). Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду вже формулювала висновок про правила застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, в тому числі в аспекті можливості припинення поруки після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання в повному обсязі та з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням Так, наприклад, у постанові від 08 червня 2021 року в справі № 202/781/14-ц (провадження № 14-356цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «припис, викладений у реченні другому частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки застосовується, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 35)). Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника. Однак і в такому разі кредитор може звернутися із зазначеною вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 61)). \…\ З відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості з поручителів кредитор може звернутися протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 64) та від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц) \…\ За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц). Тобто встановлений у частині четвертій статті 559 ЦК України у відповідній редакції шестимісячний строк слід обчислювати за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, що є датою виконання основного зобов`язання. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок судів першої й апеляційної інстанцій про те, що початок перебігу зазначеного шестимісячного строку слід визначати за датою сплати останнього платежу за кредитним договором». Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 28 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя. Проте, в результаті невиконання [PERSON] умов кредитного договору та виникнення у останньої заборгованості станом на 21.06.2016 р. кредитор - ПАТ «УКРСИББАНК» 31.08.32016 року (02.09.2016 р. зареєстрований судом) звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з основною боржника та поручителя за ним договором у солідарному порядку. Так, ознайомившись із довідкою-розрахунком заборгованості за основним кредитом, [PERSON] перестала сплачувати обов`язкові щомісячні платежі, а саме з 28.09.2011 року, датою внесення чергового платежу є 28.10.2011 р.. Саме в цей час права кредитора були порушені і з`явилось право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання. Отже строком звернення з вимогою до поручителя за кожним періодичним платежем згідно графіку погашення боргу, починається з 17.05.2007 р (шість місяців від дня сплати першого платежу 17.11.2006 р.) та до 28.05.2012 року (шість місяців після не внесення божником чергового платежу 28.10.2011 р.) З викладеного вбачається, що вимога кредитора ПАТ «УКРСИББАНК» до поручителя [PERSON] , була пред`явлена 02.09.2016 року у судовому порядку, та поручителем не було отримано вимогу від 24.06.2016 р. року, а отже - набагато пізніше, аніж протягом шести місяців з дня настання строку виконання основною зобов`язання за кожним періодичним платежем. Таким чином суд приходить до висновку, що в частині стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] також слід відмовити з підстав припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності за кожним періодичним платежем за Договором про надання споживчого кредиту № 11078993000 від 17.11.2006 р. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed