Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-23 00:00:00

08.02.2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради», в якому зазначає, що працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів (виїзної бригади ЕМД) станції екстреної медичної допомоги № 2 м.Кременчука КП «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради». Наказом відповідача від 28.01.2022 за № 41-к її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з підстав того, що вона відмовилась від щеплення вакциною від гострої респіраторної хвороби COV1D-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вказує, що порушено її право на працю. Відповідач поставив її в скрутне становище, а саме залишив без засобів існування. Вважає, що у перелік обов`язкових щеплень не включено щеплення від COVID -19. Зазначає, що оскаржуваний наказ є дискримінаційним щодо реалізації права її на працю, а тому суперечить національному та міжнародному законодавству. Вважає, що наказ незаконний та підлягає скасуванню, оскільки суперечить Конституції України, Кодексу Законів про працю України і вакцинація від коронавірусної хвороби в Україні є добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Просить визнати незаконним та сксувати наказ від 28.01.2022 за № 41-к, стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 4906,98 грн. та судові витрати зі сплати судового збору. Ухвалою суду від 09.02.2022 року відкрито по справі спрощене провадження. Відповідачем подано відзив на позов. Просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що відповідно до наказу МОЗ від 30.11.2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають, обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID -19 підлягають працівники, зокрема закладів охорони здоров`я державної та комунальної форм власності, комунальних підприємств, установ та організацій. Щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Позивач не надала адміністрації доказів наявності у неї абсолютних протипоказань до щеплення. Відсторонення від роботи грунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримує з підстав викладених у ньому. Оголошені додаткові пояснення. Представник відповідача КП «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради» просить розглянути справу без участі представника. Третя особа виконуючий обов`язки директора Комунального підприємства «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради» Лавренко Д.О. у судове засідання не з`явився. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів (виїзної бригади ЕМД) станції екстреної медичної допомоги № 2 м.Кременчука КП «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради», що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] . Позивача [PERSON] повідомлено роботодавцем 12.01.2022 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 на період дії карантину з 31.01.2022 та попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захисть населення від інфекційних хвороб» у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID чи абсолютних протипоказань, що підтверджується долученою копією повідомлення за вих. № 02.1.12/25 від 12.01.2022. З повідомленням позивач особисто ознайомилась 12.01.2022 року, але документ про профілактичне щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання КП «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради» не надала. Наказом в.о. директора протипоказання КП «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради» Лавренко Д.О. від 28.01.2022 року № 41-к [PERSON] , фельдшера з медицини невідкладних станів (виїзної бригади ЕМД) станції екстреної медичної допомоги № 2 м.Кременчук відсторонено від роботи з 31.01.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID -19 без збереження заробітної плати на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 12.01.2022 № 02.1.12/25. Вказаний наказ виданий відповідно до ст. 46 КЗпПУ, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пункту 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 " Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Наказом в.о. директора протипоказання КП «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради» Лавренко Д.О. від 28.02.2022 року № 105-к «Про допуск до роботи» [PERSON] допущено до роботи з 01.03.2022 року, враховуючи наказ МОЗ від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153» до завершення дії воєнного стану в Україні. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, зокрема, в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. За вимогами ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) Положенням про Міністерство охорони здоров`я України головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ). Наказом МОЗ України від 25.02.2020 за N 521 Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділом «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності. Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070). Крім того, Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Відтак, відповідач видавши оспорюваний наказ № 41-к про відсторонення [PERSON] , застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на законодавчому рівні. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Крім того, суд звертає увагу, що за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності за бездіяльність щодо невиконання контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень. Працівники ж в свою чергу, мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). Оскільки норми щодо примусової вакцинації в законодавстві України не міститься, тому діюче законодавство у разі відсутності обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Таким чином, суд вважає, що роботодавець, з метою забезпечення безпеки громадян та інших осіб, які потребують екстреної медичної допомоги, з урахуванням пандемії, вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача [PERSON] . Твердження позивача про порушення відповідачем права на працю гарантованого Конституцією України, не заслуговують на увагу так, як відсторонення від роботи означає тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`зку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її викоання та відповідно сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Як зазначив Верховний суд у своїй постанові від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19, Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Отже, держава, встановивши відсторонення працівників закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх громадян та інших осіб, які потребують медичної допомоги. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Дійсно, відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення та обрано саме такий шлях позивачем для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст.43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей. Адміністрацією КП «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради» у встановленому законом порядку повідомлено позивача про необхідність зробити вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та надати медичну документацію щодо проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такої вакцинації. Також, позивачу роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у виглідя відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Позивач суду не надала доказів щодо наявності у неї абсолютних протипоказань, згідно наказу МОЗ № 2153 , до проведення профілактичних щеплень, що встановлюється сімейним або лікуючим лікарем, що фіксується у висновоку про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Окрім цього, на даний час вона не здійснила щеплення проти COVID-19, тобто доводиться її ухилення від такого щеплення. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу № 41-к від 28.01.2022 про відсторонення [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення. У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, тому залишаються без задоволення також як безпідставні та необґрунтовані. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Outcome: dismissed