Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з вищевказаним позовом та просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку в [ADDRESS] , в якому зареєстровані колишня дружина [PERSON] та троє їхніх дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . Рішеннями Яремчанського міського суду Івано-Франківської області шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, місцем проживання неповнолітніх дітей визначено з матір`ю. Проте, з лютого 2020 року відповідачка з неповнолітніми синами не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов. Остання проживає у м. Івано-Франківську, а діти навчаються у місцевій школі. Враховуючи те, що колишня дружина більше року не проживає в житловому будинку, не користується ним, участі в утриманні будинку не приймає, позивач просить визнати її, як особу, яка втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених вище та просили позов задовільнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась згідно вимог закону. На час розгляду справи причини неявки суду не повідомила. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatismutandis, рішення у справі (AleksandrShevchenkov. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukhv. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та співставленні, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 02 серпня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1879, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Коломийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації №4464583 від 17.08.2004 (а.с.15). З будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] вбачається, що відповідачка [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 26.01.2010 року. Записами в акті обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 24) встановлено, що в будинку позивача зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка не проживає в ньому з лютого 2020 року. У ході судового розгляду встановлено, що відповідачка є колишньою дружиною позивача, шлюб між подружжям розірвано 18.05.2018 року рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області (а.с.20-21). Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви відповідачки [PERSON] , адресованої на ім`я директора Яремчанської ЗОШ I-III ступенів №1 від 20.02.2020 року, неповнолітні діти позивача та відповідача [PERSON] та [PERSON] відраховані зі складу учнів цієї школи, у зв`язку зі зміною місця проживання. Як вбачається з відповідей на адвокатський запит, а саме: Ліцею №22 Івано-Франківської міської ради від 07.04.2021 року № 01-24/62 (а.с.27) та Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26.04.2021 року № 1526/01-20/14 (а.с. 28) неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] навчаються в Ліцеї №22 та проживають разом з матір`ю позивачкою у справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Отже, з письмових доказів, долучених позивачем, підтверджено факт відсутності відповідачки більше одного року за зареєстрованим місцем свого проживання. Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки позивач є власником зазначеної квартири, тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності щодо особи, яка не є його співвласником, проте в ній зареєстрована, шляхом визнання її такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved