Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.12.2004р. Вказує, що відповідач зареєстрована у квартирі, але після розірвання шлюбу з позивачем, в ній не проживає з липня 2019р. Особистих речей відповідача у квартирі немає. Згідно з даними акту від 17.12.2019р. відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачем направлялися вимоги відповідачу про усунення перешкод у користуванні власністю, але остання на них не відреагувала. Таким чином, позивач просить суд, - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.02.2022р. відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не заявлено. Відповідачем відзив на позов подано не було. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що сторони розірвали шлюб і разом не проживають більше одного року. Речі відповідача у квартирі відсутні, вона не бажає знятися з реєстраційного обліку самостійно, на письмові вимоги позивача не реагує. Вказує, що відповідачем порушуються права та майнові інтереси позивача, оскільки він сплачує комунальні послуги у більшому розмірі, ніж слід, враховуючи кількість осіб, які зареєстровані у квартирі. Відповідач участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг не бере. З липня 2019р. вона у квартирі не проживає і зв`язку з нею не має. Відповідач добровільно залишила помешкання і проживає у своїх батьків. При цьому, позивач не чинив їй перешкоди у користуванні житлом. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала. Зазначила, що вона не проживає у спірній квартирі з 16 лютого 2020р., оскільки позивачем змінені замки на вхідних дверях. Фактично вона проживає у своїх батьків, хоча і зареєстрована у квартирі, що належить позивачу. Одна дитина проживає з нею, а інша - з позивачем (батьком). Після 16.02.2020р. вона хотіла провідати дитину, що залишилася проживати у квартирі [ADDRESS] з батьком, але до квартири не дісталася, оскільки змінені замки. При цьому, вона не прийшла з наміром проживати у спірній квартирі. Спору із позивачем про поділ майна немає; вона не зверталася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом; не оспорює той факт, що квартира належить на праві власності позивачу. Комунальні послуги вона не сплачує, участі в утриманні житла не бере; свої особисті речі вона забрала з квартири. Заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 10.12.2004р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 11.11.2019р. (справа №711/6885/19) між сторонами по справі розірвано шлюб. Судове рішення набрало законної сили 12.12.2019р. Відповідно до довідки Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 20.01.2022р., за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з 05.08.2009р. Письмова вимога позивача, датована 22.01.2020р., яка отримана відповідачем 21.03.2020р. про зняття з реєстраційного обліку вказаної квартири, останньою виконана не була. За даними актів від 22.02.2020р., 01.08.2021р., 20.10.2021р., 30.09.2020р., які посвідчені головою ОСББ «Гагаріна-21», [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з липня 2019р. Крім того, за даними акту, посвідченого головою КСН «Хімселище» від 17.12.2019р., [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації. Слід зазначити, що проти вказаних обставин не заперечує і сама відповідач. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, як бувшим членом сім`ї позивача (бувшою дружиною), тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування майном (понесення зайвих витрат по оплаті комунальних послуг, враховуючи кількість зареєстрованих осіб), а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в спростування обставин позову. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач, як бувший член сім`ї позивача, маючи право на проживання, не проживає в квартирі [ADDRESS] без поважних причин більше одного року, її особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник квартири, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися жилим приміщенням. Також слід зазначити, що угоди між власником квартири і колишнім членом його сім`ї (відповідачем) про безоплатне користування жилим приміщенням, немає. Крім того, судом встановлено, що відповідач має інше житло для проживання, про що сама і зазначила під час розгляду справи. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо користування нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно з відповідача стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 908грн. 00коп., оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати таких судових витрат (встановлена друга група інвалідності довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серія [NUMBER] від 11.09.2019р.). На підставі викладеного та

Outcome: approved