Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

[PERSON] 26.10.21 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/6 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02.04.1998 власниками даної квартири були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . Відповідач по справі 23.12.2020 оформив спадщину після смерті померлої бабусі [PERSON] та матері - [PERSON] . До нотаріальної контори після смерті батька ( [PERSON] ) не звертався, оскільки не претендує на його спадщину. Позивач [PERSON] вказує, що до 2015 проживала за місцем реєстрації по [ADDRESS] , а потім переїхала проживати у квартиру [ADDRESS] де проживали її батько ( [PERSON] ) та її брат [PERSON] (відповідач). Зазначає, що вони проживали разом та вели спільне господарство. Батько був зареєстрований у с. Боровиця, Чигиринського району Черкаської області, але проживав разом із ними до часу його смерті. Позивач вказала, що вони з братом піклувалися про батька та доглядали його, а коли він помер займалися його похоронами. Оскільки позивач проживала однією сім`єю та вели спільне господарство, після його смерті вона не одразу звернулась до нотаріальної контори, вважаючи, що вона фактично прийняла спадщину. В літку 2020 позивач звернулась до Чигиринської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 16 вересня 2020 позивач звернулась до нотаріальної контори за оформленням спадщини, але їй було відмолено, з тим причин, що в неї не було доказів фактичного прийняття спадщини після смерті батька та строк на прийняття спадщини після смерті батька нею був пропущений. Посилаючись на положення ст. 1268, 1270 ЦК України, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадщину у вигляді 1/6 частини квартири [ADDRESS] , яка відкрилась в наслідок смерті її батька - [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 24.01.2022 витребувано у державного нотаріуса Чигиринської державної нотаріальної контори копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , підготовче провадження у даній справі закрито. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в позовному обсязі, з огляду на те, що позивач фактично прийняла спадщину оскільки на монет її відкриття проживала із спадкодавцем. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові заяви надані сторонами по суті позовних вимог та додані до них докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Так, судом встановлено, що [PERSON] , який народився [INFO] в с. Боровиця Чигиринського району Черкаської області, помер [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , що видане 31 січня 2019 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис 352. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/6 частину квартири [ADDRESS] та яка належала померлому на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , що видане 02.04.1998р. Зазначене також вбачається з довідки №12722 о від 09.07.2020 року виданої КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Згідно довідки №552 від 24.07.2020 виданої в.о. старости Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, [PERSON] , [INFO] , в період з 21 липня 2017р. і до дня смерті ( [INFO] ) був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] в домоволодінні сина [PERSON] , [INFO] . Інших членів сім`ї, малолітніх, неповнолітніх, утриманців на день смерті [PERSON] не зареєстровано і не проживають. Позивач [PERSON] , яка народилась [INFO] є донькою померлого [PERSON] . Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження останньої серії [NUMBER] , що видане 28.11.1980р. та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 21.12.2005р. 16 вересня 2020 року [PERSON] звернулась до Чигиринської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька - [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . Постановою державного виконавця Чигиринської державної нотаріальної контори від 16.09.2020 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки спадкоємцем, яким не було подано заяву про прийняття спадщини протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України, не надано нотаріусу підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Так судом було встановлено неможливість отримання позивачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відмовою державного нотаріуса у його видачі у зв`язку із тим, що спадкоємцем, яким не було подано заяву про прийняття спадщини протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України, не надано нотаріусу підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17. В той же час, в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано та взагалі відсутній виклад обставин стосовно порушеного майнового права позивача щодо вимоги про визнання права власності. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, що кореспондується з відповідним роз`ясненням Верховного Суду України, викладеним у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. В той же час, у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Частиною третьою статті 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В даному випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1271 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Позивачем не ставилось перед судом питання про встановлення факту її постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач звернулася до суду із позовною вимогою про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту. З урахування викладеного вище, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного, ст.ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1233 ЦК України,

Outcome: dismissed