Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

08 липня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (далі - відповідач) про зобов`язання відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] заборгованість попередніх власників квартири за період до 10.09.2020. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 10.09.2020, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та [PERSON] , посвідченого 10.09.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харченко І.А, реєстровий №1562 (далі - Договір купівлі-продажу квартири), та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.09.2020 за №223436291 вона є власницею квартири [ADDRESS] . У жовтні 2020 року для відкриття особового рахунку звернулася до КП «ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ», що надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, після чого дізналася, що за цією квартирою обліковується заборгованість за надання послуг перед КП «ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» у розмірі 47401,49 грн. У зв`язку з цим, 26.03.2021 позивач звернулася до відповідача з заявою про списання заборгованості по особовому рахунку [NUMBER] , так як остання виникла з вини попереднього власника, та про відкриття нового особового рахунку на квартиру [ADDRESS] . Проте, листом від 02.04.2021 вих. № 37/07 відповідач відмовив позивачу у відкритті нового особового рахунку на квартиру [ADDRESS] та у перерахунку заборгованості, мотивувавши тим, що п. 3.3 договору купівлі-продажу квартири зазначено зобов`язання продавця сплатити комунальні послуги, та у разі порушення умов цього пункту відшкодувати покупцю спричинені збитки. Рекомендував звернутися з регресивним позовом до попереднього власника квартири на відшкодування завданої шкоди у розмірі несплачених послуг теплопостачання. Позивач, посилаючись на те, що вона лише 10 вересня 2020 року набула право власності на квартиру [ADDRESS] і до цього моменту не була споживачем послуг відповідача за вказаною адресою, відповідно і не отримувала таких послуг від відповідача, вважає, що дії відповідача щодо переведення на неї заборгованості за період до 10.09.2020 є неправомірним і порушують її інтереси, як споживача. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві, відповідно до якого зазначив, що згідно з пунктом 3.3 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Продавець (Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп») зобов`язується до 10.11.2020 року сплатити комунальні платежі у повному обсязі щодо предмета договору та не є погашеними на момент укладення цього договору. У разі порушення умов цього пункту даного договору, Продавець зобов`язується відшкодувати Покупцю ( [PERSON] ) спричинені збитки, що виникли в результаті порушення зобов`язання. Вважає, що питання щодо заборгованості по зазначеній квартирі позивачу необхідно вирішувати з продавцем - ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». У відзиві відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи,ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд цивільної справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У порядку ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харченко І.А, реєстровий №1562. Вказаний договір був підписаний [PERSON] та представником ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» за довіреністю. Особи громадян, які підписали договір, нотаріусом встановлені, їх дієздатність, а також повноваження представника і належність ТОВ «Дніпрофінансгруп» відчужуваної квартири, нотаріусом перевірено. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладався сторонами, роз`яснено нотаріусом (пункт 4.3. Договору купівлі-продажу квартири). Текст Договору сторонам нотаріусом прочитано вголос та прочитано сторонами особисто (пункт 4.11. Договору купівлі-продажу квартири). Умовами пункту 1.4. вищезазначеного договору встановлено, що у випадку пред`явлення вимог третіх осіб щодо відчужуваної квартири, Продавець зобов`язується задовольнити ці вимоги за власний рахунок. Згідно з пунктом 3.3 договору купівлі-продажу квартири Продавець зобов`язується до 10.11.2020 року сплатити комунальні платежі у повному обсязі щодо предмета договору та не є погашеними на момент укладення цього договору. У разі порушення умов цього пункту даного договору, Продавець зобов`язується відшкодувати Покупцю спричинені збитки, що виникли в результаті порушення зобов`язання. Пунктом 4.1. Договору купівлі-продажу квартири встановлено, що усі спори, що виникають з цього Договору або пов`язані із ним вирішуються шляхом переговорів між Сторонами. Приписами пункту 4.2. Договору купівлі-продажу квартири передбачено, якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до листа КП «ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» від 02.04.2021 № 37/07 особовий рахунок по [ADDRESS] переоформлено на [PERSON] . Станом на 01.09.2020 заборгованість за послуги теплопостачання складала 47 401,49 грн. Довідка про відсутність заборгованості за послуги опалення та гарячого водопостачання КП «Харківські теплові мережі» не надавалась. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів, а, також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України: кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статей 66, 67, 162 Житлового кодексу України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорам. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не визначено у договорі купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу від 10.09.2020 року, згідно з яким позивач стала власником квартири, містить застереження щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги Продавцем (ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп») у визначений строк - до 10.11.2020 року, тобто протягом двох місяців після укладення договору купівлі-продажу квартири. У разі порушення умов цього пункту даного договору, Продавець зобов`язується відшкодувати Покупцю спричинені збитки, що виникли в результаті порушення зобов`язання. Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент укладення договору купівлі-продажу квартири був обізнаний щодо наявності заборгованості за житлово-комунальні послуги. Умовами договору купівлі-продажу квартири передбачений механізм погашення цієї заборгованості та умови щодо відшкодування позивачу збитків. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії.

Outcome: dismissed