Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

У липні 2020 року ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 01.07.2014 року ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та надає зазначені послуги, в тому числі і в будинку [ADDRESS] , у якому [PERSON] є власником квартири № 420 . Позивач нараховує плату за послуги, а також формує і надає споживачу рахунки на оплату комунальних послуг, згідно затверджених уповноваженими органами тарифів, зокрема - рахунки на оплату послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води. Між позивачем і відповідачем укладено договір № 3/7/420 від 23.05.2020 «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води», у якому погодили всі істотні умови, в т.ч. умови про предмет договору та про порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Відповідач регулярно отримує ці комунальні послуги, не відмовляється від них, та фактично споживає їх. Жодного разу не звернулася до позивача із запереченнями щодо боргу, що кожного місяця вказується в рахунках, що говорить про визнання нею боргу. А тому, сума нарахованої заборгованості є безспірною. Відповідач систематично не виконує належним чином своїх зобов`язань з оплати вказаних послуг, внаслідок чого, на момент звернення позивача до суду утворилась заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з листопада 2015 року по березень 2020 року в розмірі 8623,57 гривень; за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з січня 2017 року по березень 2020 року - 3225,99 гривень. У зв`язку з тим, що відповідач не сплатила вказані вище суми боргу, чим прострочила виконання зобов`язання, остання зобов`язана відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України також сплатити: суму інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого опалення в розмірі 364,75 грн; суму інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води в розмірі 944,84 грн; 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого опалення в розмірі 467,98 грн.; 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води в розмірі 352,53 грн. ТОВ "Теплопостачсервіс" просило суд стягнути з боржника [PERSON] на їх користь зазначену вище заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду - 2102 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 4 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 16-17). 3 грудня 2020 року відповідач направила до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що вона, як власник квартири [ADDRESS] 8 лютого 2013 року з відповідачем уклала Типовий договір № 3/7-420 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, в п. 31 якого зазначено, що він укладається строком на 1 рік і вважається щороку продовженим, якщо за місяці до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. Таких заяв від жодної із сторін не було. В жовтні 2014 року їй було встановлено теплолічильник, після чого вона здійснює оплату житлово-комунальних послуг за спожиту теплову енергію відповідно до показників вказаного лічильника за опалення квартири та згідно із нарахуваннями позивача за опалення місць загального користування. Відповідно до довідки наданої позивачем станом на жовтень 2018 року заборгованість щодо житлово-комунальних послуг з централізованого опалення відсутня. Також відсутня заборгованість за спожиту теплову енергію в опалювальні періоди з листопада 2018 року по квітень 2019 року та з листопада 2019 року по квітень 2020 року, що підтверджується квитанціями про відповідно оплату. Позивачем без будь-яких пояснень та інформування за опалювальний період з листопада 2018 року по квітень 2019 року безпідставно нарахована до сплати сума в розмірі 21388,71 грн., що призвело до утворення фактично неіснуючої заборгованості. Лише після закінчення опалювального періоду позивач листом № 928 від 18 квітня 2019 року, який вона (відповідач) отримала після 10 травня 2019 року повідомив про не взяття на абонентський облік лічильника теплової енергії після проходження планової повірки, аргументуючи це необхідністю переукладання договору про надання послуг, тоді як відповідно до Акту введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії від 7 листопада 2018 року складеного співробітником ТОВ «Теплопостачсервіс» теплолічильник введено у експлуатацію та опломбовано. Отже, дії позивача щодо невзяття протягом майже 7 місяців на абонентський облік лічильника теплової енергії після його вчасної повірки та складання Акту про введення його в експлуатацію і опломбування представником позивача, що мали наслідком виникнення фактично неіснуючої заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію, є незаконними і не можуть бути виправдані необхідністю переукласти договір. Як тільки вона отримала лист про переукладання договору, то відразу ж з`явилася до позивача і 23 травня 2019 року уклала договір за № 3/7/420. В цей же день вона подала до позивача заяву про перерахунок незаконно нарахованої плати за теплову енергію, яка ТОВ «Теплопостачсервіс» не була розглянута по суті звернення. Оплата житлово-комунальних послуг з постачання гарячої води також здійснювалася нею в повному обсязі відповідно до показників встановлених двох індивідуальних лічильників, повірка яких на вимогу працівників ТОВ «Теплопостачсервіс» здійснювалася Національним науковим центром «Інститут метрології» без їх демонтажу, цілісність пломб не порушена. Вона неодноразово зверталася до позивача з заявами щодо перерахунку заборгованості, після чого останнім направлялися працівники для зняття контрольних показників лічильників, проте перерахунок ТОВ «Теплопостачсервіс» здійснено не було а її звернення не розглянуто по суті. Розгляд справи в судовому засіданні неодноразово відкладався. В судове засідання 14 березня 2022 року сторони не прибули, про час, день та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку. Позивач ТОВ "Теплопостачсервіс" про причини неявки в судове засідання представника суд не повідомило. Відповідач про причини неявки в судове засідання не повідомила. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу від 8 лютого 2013 року є власником квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим, вона є споживачем послуг, які надає позивач (а.с. 9). Відповідно до абзацу 10 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведення, газопостачання, опалення, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Правовідносини з постачання фізичними особами центрального опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила). Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивача. Це підтверджується правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1192ц15 та № 6-1706ц15, відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Підведення централізованого опалення до точки розподілу, свідчить про виконання послуг постачальником. При самовільному відключенні від центрального теплопостачання, споживач не звільняється від оплати центрального тепло постання в повному розмірі. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. ТОВ "Теплопостачсервіс" є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який надає ці послуги та нараховує плату за них, згідно затверджених тарифів. Відповідно до ст.ст. 19-20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір із виконавцем про надання йому житлово-комунальних послуг. 8 лютого 2013 року між ТОВ «Ліко-житлосервіс» та [PERSON] укладено типовий договір № 3/7/420 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (а.с. 34). 20 жовтня 2014 року у вказаній квартирі встановлено лічильник тепла типу Ultraheat T230, заводський номер № 68061101, виробництва Landis+Gyr GmbH, який занесений до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки за № У3129-11, та відповідає вимогам ДСТУ 3339-96 «Теплолічильники. Загальні технічні вимоги», що підтверджується копією акту введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії від 20 жовтня 2014 року (а.с. 35). У квітні 2019 року позивачем відповідачу було направлено лист від 18 квітня 2019 року за № 928 (а.с. 58), в якому повідомлено, що станом на 9 квітня 2019 року по факту закінчення опалювального сезону 2018-2019 р.р. лічильник теплової енергії № 68061101 після проходження планової повірки не взято на абонентський облік, а також не укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води; при умові його укладення до 6 травня 2019 року та відсутності заборгованості за надані послуги питання постановки лічильника на абонентський облік після повірки буде розглянуте по суті. 23 травня 2019 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» і відповідачем укладено договір № 3/7/420 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води та додаткову угоду до вказаного договору, у якому погодили у т.ч. умови про предмет договору та про порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги (а.с. 5-6,7). Відповідач від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася (не відключалася) та фактично споживала їх. Матеріали справи не містять доказів ненадання позивачем послуг відповідачу, так само як і звернень останньої з приводу відмови від отримання таких послуг. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, згідно з зазначеними нормами законодавства відповідач зобов`язаний оплатити спожиті послуги з центрального опалення та постачання гарячої води. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати таких послуг. Це відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 20 квітня 2016 року в справі 6-2951цс15, яка, з точки зору ч. 4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом. Відповідно до ст. 20 Закону, п.п.18, 20, 30 Правил № 630, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. ТОВ «Теплопостачсервіс» стверджує, що відповідач своєчасно не сплачувала за спожиті послуги з центрального опалення та централізоване постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість. На підтвердження своїх доводів ТОВ «Теплопостачсервіс» надав суду розрахунок заборгованості. Згідно довідки про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води № 3/7-420Т від 19.05.2020 року, наданої позивачем, вбачається, що борг відповідача за централізоване опалення, за період з листопада 2018 року по 21 квітня 2020 року, становить 8623,57 гривень, а за централізоване постачання гарячої води за період з січня 2017 року по 21 квітня 2020 року, - 3225,99 гривень (а.с. 10). Відповідач вказує на необґрунтованість розрахунку ціни позову, недоведеність заявлених вимог. Зазначає, що не має заборгованості за фактично отримані послуги з централізованого опалення за вказаний період, підтверджуючи це наданими квитанціями про оплату (а.с. 39, 40, 42, 44, 45, 47, 48, 55, 57). Остання звертає увагу на те, що квартира [ADDRESS] з 20 жовтня 2014 року обладнана індивідуальним засобом обліку теплової енергії Ultraheat T230, заводський номер № 68061101, виробництва Landis+Gyr GmbH, який занесений до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки за № У3129-11, та відповідає вимогам ДСТУ 3339-96 «Теплолічильники. Загальні технічні вимоги», що підтверджується копією акту введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії від 20 жовтня 2014 року (а.с. 35). Зазначає, що вказаний лічильник 1 листопада 2018 року пройшов повірку і був введений в експлуатацію, на підтвердження цього подала суду копію акту від 2 листопада 2018 року про введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії (а.с. 49). Проте, суд не бере до уваги, як належний доказ, поданий відповідачем акт про введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії від 2 листопада 2018 року, оскільки він не підписаний ні замовником, ні представником постачальника послуг, а також не затверджений директором ТОВ «Теплопостачсервіс», тому не може бути доказом введення лічильника в експлуатацію та взяття його на облік. В пункті 4 вказаного вище договору від 23 травня 2019 року, який підписаний відповідачем, також відсутні дані щодо встановлення у квартирі [ADDRESS] лічильника тепла (а.с. 5-6). Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 20-26) зазначає, що вона неодноразово зверталася до позивача із запереченнями щодо боргу та вимогою здійснення перерахунку незаконно нарахованої плати за теплову енергію. Проте, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження таких звернень відповідача, а тому суд не бере до уваги заперечення останньої. Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за централізоване опалення слід задовольнити повністю. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву також зазначає, що не має заборгованості за фактично отримані послуги з централізованого постачання гарячої води за вказаний період, підтверджуючи це наданими квитанціями про оплату (а.с. 63, 64, 65, 67, 69). Відповідно до типового договору № 3/7-420 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 8 лютого 2013 року (а.с. 28-34) судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] станом на 8 лютого 2013 року встановлені лічильники ГВП заводський № 1135590 та № 1173353. Із матеріалів справи також вбачається, що станом на 23 травня 2019 року у вказаній квартирі встановлені лічильники гарячої води типу JS90-1,5-02, заводський № 13746055 та № 13746071, виробник Фірма Apator Powogaz S. A., Польща. Вказані лічильники справні, і доказом цьому є: Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 2949/4418 та № 2949/4419 від 15 листопада 2019 року (а.с. 70-71). Повірка здійснювалася без демонтажу та цілісність пломб не порушена. Лічильники взяті на облік, що підтверджується копією договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 23 травня 2019 року (а.с. 5-6), де в п. 4 зазначено, що у квартирі [ADDRESS] встановлені лічильники ГВП типу JS90-1,5-02, заводський № 13746055 та № 13746071, виробник Фірма Apator Powogaz S. A., Польща. У пункті 10 Правил вказано, що справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Пунктом 11 Правил № 630 встановлено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що [PERSON] передавались показання лічильника гарячої води позивачу до травня 2019 року (в рахунках, які отримувала відповідач відсутні показники лічильників), а тому суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо нарахування їй оплати за послуги згідно з діючими нормативами споживання, а не за показаннями засобів обліку за вказаний період. Однак, в довідці про нарахування та сплату коштів за централізоване постачання гарячої води № 3/7-420Т від 19.05.2020 року, наданій позивачем не враховано платіж, який здійснила відповідач відповідно до квитанції № 0.0.1724297086.1 від 2 червня 2020 року (за надану послугу в лютому 2020 року) (а.с. 69). Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 20-27) зазначає, що позивач свої зобов`язання виконував не якісно, гаряча вода була відсутня більшу частину року, проте плата за користування гарячою водою нараховувалася щомісячно, незалежно від її наявності і не за показаннями лічильників, а якимось іншим способом, що призвело до утворення заборгованості. Вона неодноразово зверталася до позивача з вимогою здійснити перерахунок незаконно нарахованої плати за постачання гарячої води. Після її звернень представники позивача знімали контрольні показники лічильників, але перерахунку не зробили. Проте, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що була проведена перевірка кількісних та/або якісних показників надання послуг за участю представника уповноваженого органу виконавчої влади та/або органу місцевого самоврядування, а також представника об`єднання споживачів, за результатами якої були складені акт про неналежне надання або ненадання послуг та акт-претензія, а тому суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо неналежного надання позивачем відповідачу послуг з постачання гарячої води. Відтак, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за централізоване постачання гарячої води слід задовольнити частково в розмірі 2940,15 грн. (3225,99 - 285,84) Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Розрахунок нарахування суми інфляційних витрат та 3% річних № 3/7-420Т/1 від 19.05.2020 (а.с. 11), наданих позивачем, суд вважає не допустимим доказом, оскільки первісні вимоги позову в частині розміру нарахованої суми заборгованості задоволені частково, а відтак в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід відмовити. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності та у зв`язку з наданням відповідачем відзиву, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2102 грн. (а.с. 12). На підставі викладеного,

Outcome: partial