Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

в грудні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача Закладу дошкільної освіти № 372 Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до наказу № 14-к від 29.01.2021 року позивач була прийнята на роботу вихователем за строковим трудовим договором до Закладу дошкільної освіти № 372. 10.11.2021 року позивачу повідомленням № 61 було попереджено про обов`язкове профілактичне щеплення проти Ковід-19 із 08.11.2021 року на період дії карантину. 29.11.2021 року директором Закладу дошкільної освіти № 372 було видано наказ № 144-к, яким було відсторонено від роботи позивача із 29.11.2021 року без збереження заробітної плати від виконання обов`язків за посадою вихователя до усунення причин, що зумовили відсторонення. Позивач зазначає, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції не передбачено такого зобов`язання з боку позивача, так як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення. Позивач вважає такий наказ незаконним з підстав того, що виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, натомість в такому переліку відсутнє щеплення від Ковід-19. Позивач зазначає, що на сьогодні не встановлено окремого порядку на законодавчому рівні про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від ковіду. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав із даним позовом, та просить суд визнати зазначений наказ незаконним та скасувати його, а також стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В лютому 2022 року до суду від представника відповідача Закладу дошкільної освіти № 372 надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з огляду на низку нормативно - правових актів, пов`язаних зі щепленням проти коронавірусної хвороби, відсторонення від роботи є своєрідне призупинення трудових правовідносин, та є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. На період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, трудовий договір не припиняється, а тому право на працю, визначене Конституцією України, не було порушене, а відатк позов задоволенню не підлягає. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач, надіславши до суду відзив на позов, з будь-якими лопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено в ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частиною першою та другою статті 24 Основного Закону України встановлюють норми конституційного права, згідно з якими громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Наказом Міністерства охорони здоров`я України (МОЗ) від 04.10.2021 № 2153, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 8 Положення про МОЗ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (КМУ) від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови КМУ від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Згідно цього Переліку до нього увійшли працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності Судом встановлено, позивач [PERSON] , відповідно до наказу № 14-к від 29.01.2021 року, була прийнята на роботу вихователем за строковим трудовим договором до Закладу дошкільної освіти № 372. 10.11.2021 року позивача повідомленням було попереджено про обов`язкове профілактичне щеплення проти Ковід-19 із 08.11.2021 року на період дії карантину. 29.11.2021 року директором Закладу дошкільної освіти № 372 було видано наказ № 144-к, яким було відсторонено від роботи позивача із 29.11.2021 року без збереження заробітної плати від виконання обов`язків за посадою вихователя до усунення причин, що зумовили відсторонення. Із зазначеного наказу вбачається, що з огляду на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від Ковід-19 від 10.11.2021 року, та наявність нормативно-правових актів, були наявні підстави для відсторонення позивача від виконання нею роботи. Оскаржуваний наказ було винесено директором дошкільного навчального закладу,

Outcome: partial