Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

11.02.2022 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 02.12.2018 року укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] купив житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02.12.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу, за яким останній приймає у власність житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , розрахунок проведено, житловий будинок передано, однак від нотаріального посвідчення договору відповідачі ухиляються. У зв`язку з тим, що відповідачі не виконують свого обов`язку щодо нотаріального посвідчення договору позивач був змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності на вищевказане майно. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви, якими позовні вимоги визнають, не заперечують щодо задоволення позову, просять справу розглянути у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (договір забудови) від 06.09.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М., зареєстрованого в реєстрі за 2/4102. Згідно до вимог ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно договору купівлі-продажу від 02.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , покупцем було сплачено продавцям загальну суму 200 000 гривень. На підставі акту приймання-передачі майна від 02.12.2018 року покупці передали продавцю житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Із заяв [PERSON] та [PERSON] від 18.03.2022 року вбачається, що вони продали позивачу житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , всі вимоги за договором були виконані, гроші отримані у повному обсязі, після розрахунку вони були запрошені до нотаріуса на 18.04.2019 року для нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу, однак, у зв`язку з виїздом до Російської Федерації не змогли прибути. Таким чином, суд робить висновок, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, у зв`язку з ухиленням відповідачів від нотаріального посвідчення договору. Всі істотні умови договору виконані, грошовий розрахунок по даному договору здійснений. Протягом всього часу з моменту укладення договору [PERSON] відкрито володіє та користується придбаним житлом, однак на підставі укладеного договору позбавлений можливості проводити відчуження придбаного житла та укладати будь-які правочини, оскільки договір нотаріально не посвідчений. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 02.12.2018 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] купив житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved