Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-27 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] 23.12.2021 звернувся у Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення та визнати [PERSON] , [INFO] та його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору міни від 15.03.2004 посвідченого Лютик Р.В., державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 208, що [PERSON] є власником житлового будинку за [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок складається з двох житлових кімнат житловою площею 32,3 кв.м. та однієї кухні. Загальна площа будинку 77,9 кв. м. У цьому житловому будинку позивач проживає та зареєстрований разом з дочкою [PERSON] та онучками [PERSON] та [PERSON] .. В лютому 2017 року до нього звернувся давній знайомий [PERSON] , [INFO] з проханням зареєструвати останнього та його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у його будинку, оскільки вони не мали реєстрації місця проживання. При цьому він пояснив, що це тимчасово, оскільки вони планують виїжджати до Російської Федерації на постійне місце проживання. Відповідач [PERSON] запевнив, що перед вибуттям він разом з сином знімуться з реєстрації у будинку позивача. У липні 2017 року [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] вибули з будинку на постійне місце проживання до Російської Федерації, проте не знялися з реєстрації будинку позивача. Факт вибуття відповідачів з будинку позивача та їх не проживання у будинку з липня 2017 року стверджується актом від 16.12.2021 за № 160, а також ці обставини можуть підтвердити сусіди, які часто бувають у будинку позивача, і знають хто в ньому проживає. Разом з тим, відповідачі з часу вибуття не приймають участі в оплаті за комунальну послуги, а їх реєстрація у будинку створює перешкоди в реалізації права на власність, оскільки це є перешкодою для оформлення субсидій, у той час, коли позивач є пенсіонер, інвалід 3-ї групи, хворіє на цукровий діабет, тому не працює, і йому дуже важко в утриманні будинку, зокрема в оплаті комунальних послуг. Відтак він змушений звертатись до суду із даним позовом, у якому обрав спосіб захисту визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідачі у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до них про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог відділ служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду даної справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Заяви та клопотання учасників справи. 28.02.2022 за через канцелярію суду із встановленням його особи надійшла заява від позивача [PERSON] за його позовом до [PERSON] , який діє як законний представник свого неповнолітнього сина [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить проводити у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити. Проти заочного рішення не заперечує. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Коваля Р.Г. від 09.02.2022, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування) відповідача, який у цьому позові не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. Визначено місце, дату та час судового засідання у справі приміщення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за адресою: м. Дрогобич, вул. Лесі Українки, буд. 32, 28.02.2022 о 09.30 год.. Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження цьому. Судом також було задоволено заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, та виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у судове засідання усіх учасників справи, суд вважав за доцільне та можливе здійснювати (продовжувати) судовий розгляд даної справи за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд\~може ухвалити\~заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд справи. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У своєму рішенні у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський Суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Дотримуючись положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами житлового характеру, встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із зазначенням відповідних доказів. Судом встановлено, що згідно на підставі договору міни від 15.03.2004 посвідченого Лютик Р.В., державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 208, що [PERSON] є власником житлового будинку за [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.03.2004 серії СВА № 900511 на підставі договору міни від 15.03.2004 № 208 власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] .. Вказаний житловий будинок складається з двох житлових кімнат житловою площею 32,3 кв.м. та однієї кухні. Загальна площа будинку 77,9 кв. м. Згідно довідки від 03.12.2021 № 977 зареєстрований наступні особи, а саме: [PERSON] , 1962 року народження; [PERSON] , 1993 року народження; [PERSON] , 2016 року народження; [PERSON] року народження; [PERSON] , 1973 року народження; [PERSON] , 2016 року народження. Факт вибуття відповідачів з будинку позивача та їх не проживання у будинку з липня 2017 року стверджується актом від 16.12.2021 за № 160 (а.с. 11). \~ \~ \~ \~Відповідачі з 2016 року зареєстровані у належній на даний час позивачу житловому будинку. В липні 2016 виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, та з того часу в Україну не навідувалися. Також вони не знялися з реєстрації будинку [PERSON] .. Отже, відповідачі з липня 2017 за своєю добровільною згодою не проживають за зареєстрованим у встановленому порядку своїм місцем проживання у [ADDRESS] , а фактично виїхали на постійне місце проживання в до Російської Федерації. Норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. \~ \~ \~ \~Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ \~ \~ \~Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на міжнародному рівні гарантує кожній особі, зокрема й право на повагу до її житла, насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла, не інакше ніж це встановлено у національному законі. Вказане положення Європейської конвенції покладає зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. The U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, зокрема на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U. K. від 24.11.1986). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання органів державної влади у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання органів державної влади здійснюється згідно із законом і є необхідне в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Висновок суду за результатами розгляду справи. Оскільки відповідачі, які не є членами сім`ї позивача як власника житлового приміщення у будинку [ADDRESS] , відсутні у такому житлі понад один рік, так як зі своєї добровільної згоди не проживають у вказаному житловому приміщенні з липня 2017, в силу фактичного проживання в іншому житлі в іншій місцевості за кордоном у Російській Федерації, то їх право користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку слід вважати припиненим, а їх самих слід визнати такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~У свою чергу, припинення права користування відповідача житловим приміщенням у згаданому житловому будинку надасть можливість усунути позивачу перешкоди вільно ним користуватись та розпоряджатись, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, оскільки позивач на даний час пенсіонер та інвалід третьої групи, хворіє на цукровий діабет, а також скористатись іншими можливостями власника об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його використанням та розпорядженням, що у повній мірі буде справедливим по відношенню до останньої. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією від 22.12.2021 (оригінал долучений до матеріалів справи), слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, зокрема в силу ухвалення заочного рішення на користь позивача, покласти на відповідача. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved