Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

АТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №Z41.23425.004374330 від 26.02.2018 року в розмірі 39159,24 грн. та судовий збір у розмірі 2270 грн. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 26.09.2018 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Z41.23425.004374330, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 29999 грн., зі сплатою 0,01 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується видатковим касовим/меморіальним ордером. Однак, відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором, внаслідок чого станом на 03.08.2021 року утворилась заборгованість в розмірі 39159,24 грн. Відтак, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 07.10.2020 року на адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги до [PERSON] будуть здійснені заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора. Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2022 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14.02.2022 року [PERSON] через канцелярію Галицького районного суду м.Львова подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви банку. Окрім того, звернувся до Акціонерного товариства «Ідея Банк» із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсними пункти 1.1., 1.4., 6., 6.1. Кредитного договору №Z41.23425.004374330 від 26.09.2018 року в частині встановлення та нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за Кредитним договором №Z41.23425.004374330 від 26.09.2018 року, з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмірі 20047,76 грн., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Кредитного договору №Z41.23425.004374330 взявши до уваги, що відсотки за кредитом, згідно договору становлять 4,68 грн.; повернути в порядку ст.1212 ЦК України безпідставно отримані банком грошові кошти в розмірі 3422,74 грн. Зустрічну позовну заяву обґрунтовує тим, що обслуговування кредитної заборгованості не являється банківською послугою в розумінні Закону України "Про банки та банківську діяльність", за яку відповідач може отримувати будь-яку плату чи винагороду. Законодавством передбачено, що банк (відповідач) може лише встановлювати разову комісію за відкриття поточного рахунку, що необхідна для отримання коштів чи обслуговування кредитом. Оспорювані умови кредитного договору є несправедливими, їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Просить зустрічний позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.02.2022 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ «Ідея Банк» до спільного розгляду з первісним позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] та призначено підготовче судове засідання. 21.03.2022 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] через канцелярію Галицького районного суду м.Львова подала відповідь на відзив, у якому зазначила, що сторонами узгоджено предмет договору: відповідно до п.1.1 грошові кошти на поточні потреби (п. 1.1) в сумі 29 999 грн., включаючи витрати на страховий платіж, п.1.2 передбачає, що строк повернення кредитних коштів: на 36 місяців, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 0,01% річних від залишкової суми кредиту. Окрім того, представник позивача за первісним позовом стверджує, що кредитний договір вчинений у письмовій формі, як це передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України, такий був підписаний відповідачем, жодних зауважень ним не висловлювалось, що свідчить про його згоду з умовами кредитного договору. Просить первісний позов задоволити в повному обсязі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.03.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явилася, однак у заявах по суті справи просила суд проводити розгляд справи за відсутності представника банку. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 26.09.2018 року між сторонами укладено кредитний договір №Z41.23425.004374330 /а.с.6-7/. Згідно умов кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 29999 грн., зі сплатою 0,01 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у числі процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку у випадках, передбачених п.4.2.3 кредитного договору (п.3.1.3 кредитного договору). Пунктом 4.2.3 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобов`язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання у випадках, якщо, зокрема позичальник порушив терміни сплати щомісячних платежів більш, ніж на один календарний місяць. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст.1050 ЦК України, передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. У відповідності до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1. ст.625 ЦК України). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі - відшкодування збитків (ст.611 ЦК України). Як вказує банк, внаслідок несвоєчасних та не сплачених в повному обсязі необхідних платежів, невиконання своїх зобов`язань, у відповідача виникла заборгованість перед АТ «Ідея Банк», що відображена у розрахунку заборгованості за кредитним договором №Z41.23425.004374330. Згідно наданого банком розрахунку, станом на 03.08.2021 року заборгованість становить 39159,24 грн. та включає в себе: основний борг - 1666,70 грн., прострочений борг - 15000,52 грн., прострочені проценти - 2,46 грн., строкові проценти - 0 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту - 1196,96 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту - 20610,27 грн. та пеня за несвоєчасне погашення платежів нарахована до 29.02.2020 включно - 682,33 грн. Як вбачається із матеріалів справи, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 07.10.2020 року на адресу відповідача банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги, позивач вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги, виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї суми заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також, відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в 30-денний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійснені заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір. Так, згідно п.1.2. Кредитного договору, Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника. Згідно п. 1.3. Кредитного договору, за користування кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 0,01 % річних від залишкової суми кредиту. Згідно п. 1.4 кредитного договору, за обслуговування кредиту, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення CMC-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором ( надалі - «графік щомісячних платежів»). Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 2 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Згідно пункту 5.1. кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даній угоді та кредитній справі клієнта у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даної угоди вручено йому банком при підписанні даної угоди; умови даної угоди та договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. У пункті 5.7 кредитного договору зазначено, що згідно з Законом України «Про споживче кредитування» реальна річна ставка складає 143.44367982 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на момент укладення договору складає 73094,24 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань, відповідно до пункту 2.1 цього договору та за дії процентної ставки, вказаної в пункті 1.3 договору. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Судом встановлено, що позивач за первісним позовом у кредитному договорі №Z41.23425.004374330 від 26.09.2018 року встановив щомісячну плату за надання інформації з приводу виконання кредитного договору, а саме: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, зокрема зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення CMC; повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором ( надалі - «графік щомісячних платежів»). При цьому, відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Таким чином, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у справі №583/3343/19, провадження №61-22778ск19, висловленими в постанові від 01.04.2020 року та має місце у даній справі. Крім цього, у постанові від 16 листопада 2016 року, ухваленій Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду у справі №234/169/15-ц, суд звернув увагу на те, що ведення відповідного обліку заборгованості та надання відповідної інформації є лише обов`язком банку (ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування») і не являється послугою Банку, в розумінні Закону, за яку Банк може отримувати будь-яку винагороду (плату). В силу ст. 1054 ЦК України, статті 20 Закону України «Про споживче кредитування», статей 47 та 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність», за користування кредитом, банк може отримувати на постійній основі лише проценти. Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому суд відхиляє доводи банку про те, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, атому доводи Банку є невірними. Суд також зазначає, що розмір указаної оплати за обслуговування, що встановлений позивачему Кредитному договорі є аномально непропорційним визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит), а не оплати послуг. Встановлена у п.1.4 Кредитного договору №Z41.23425.004374330 від 26.09.2018 року плата за обслуговування кредитної заборгованості містить одночасно ознаки як і недійсного так і нікчемного правочину, оскільки Банк встановив плату за надання інформації не зважаючи, що безплатність надання такої інформації чітко передбачена ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» наголошує про заборону нечесної підприємницької практики,що включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Частина 3 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману споживача послуг перелік яких не є вичерпним. Судом встановлено, що позичальник сплачував кошти за обслуговування кредитної заборгованості, що стверджується випискою банку за період з 03.08.2000 по 03.08.2021 року, а також 27.07.2021 року із [PERSON] стягнуто кошти в погашення простроченої заборгованості в межах виконання оскарженого [PERSON] в наступному часі виконавчого напису нотаріуса на загальну 33426,42 грн., з яких 20047,76 грн. банком було зараховано в рахунок погашення плати за обслуговування кредиту. Тому, як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості належить зобов`язати позивача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену відповідачем суму в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору №Z41.23425.004374330, а надлишок сплачених коштів повернути [PERSON] , що з позиції суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Беручи до уваги наведене, суд вважає, що позов банку задоволенню не підлягає. Крім того, суд враховує при прийнятті рішення практику судів касаційної інстанції на яку посилаються учасники процесу, що відображено вище і за переконанням суду може бути застосовано у даній справі. Разом з цим, у Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах,шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Отже, дії Акціонерного товариства «Ідея Банк» при укладанні спірного кредитного договору суперечили вимогам закону, відтак наявні підстави для визнання окремих положень договору недійсними, а тому, виходячи з вищенаведених мотивів, зустрічний позов підлягає до задоволення та слід визнати недійсними пункти 1.1., 1.4., 6.1. Кредитного договору №Z41.23425.004374330 від 26.09.2018 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості (платежів) здійснених [PERSON] за кредитним договором №Z41.23425.004374330 від 26.09.2018 року, з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по кредитного договору №Z41.23425.004374330, а надлишок сплачених коштів повернути [PERSON] . Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви. За подання позовної заяви повинен бути сплачений судовий збір в розмірі 992,40 гривень. Таким чином, з банку на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 гривень, що відповідає вимогам ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved