Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що з 21.07.1993 року по 14.05.2018 року працював на підприємстві відповідача на шахті "Фрунзе" підземним гірничим робітником та підземним гірничим робітником очисного забою. 14.05.2018 року позивач звільнився з підприємства за власним бажанням. 22 жовтня 1997 року з позивачем стався нещасний випадок у зв`язку із яким він отримав трудове каліцтво з діагнозом: травма колінного суглобу, пошкодження передньої хрестоподібної зв`язки правого колінного суглобу, пошкодження внутрішньої мишці. З 22.10.1997 року по 31.03.1998 року позивач перебував на лікарняному, а потім 10 днів на легкій праці. Також, у 1997 році висновком МСЕК позивачу було первинно встановлено 10 % втрати професійної працездатності безстроково. Позивач вказує, що коли з ним стався нещасний випадок йому було лише 24 роки, він був молодий та енергійний, однак йому доводилось лежати, а потім вчитися ходити на милицях, він боявся стати на праву ногу аби не пошкодити коліно. На даний час його коліно погано згинається та розгинається через що, він кульгає, також коліно постійно набрякає і тому позивач змушений лягати у лікарню. Вказане приносить позивачу не лише фізичні болі, а й моральні занепокоєння, оскільки після травми позивач не може вести активний спосіб життя, почуває себе неповноцінним, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 160 000 грн. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року судом відкрито провадження у справі та призначене розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник відповідача - Цуканова Н.В.. скористалась правом надання відзиву в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказала, що при укладенні трудового договору з ПрАТ "Суха Балка" позивача було ознайомлено з умовами праці, наявності на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права та пільги, компенсації за роботу у таких умовах відповідно до чинного законодавства, при цьому позивач свідомо приймав наявні умови праці і усвідомлював можливість нанесення шкоди його здоров`ю. ПрАТ "Суха Балка" надавало позивачу, встановлені чинним законодавством і колективними договорами, пільги та компенсації, зокрема оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 тощо. Відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував. ПрАТ "Суха Балка", відповідно до вимог законодавства, повсякчас застосовував заходи щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва. Крім того, з акту про нещасний випадок вбачається, що позивач, який працював кріпильником на дільниці № 2 шахти ім. "Фрунзе" АТ "Суха Балка" у процесі роботи не подбав про особисту безпеку, чим порушив вимоги п.2.1., 2.3., 2.5. "Інструкції з охорони праці для кріпильника", тобто шкоду, яка завдану позивачу була спричинена внаслідок його особистої недбалості при виконанні трудових обов`язків, а не з вини відповідача. Посилання позивача на душевні страждання та переживання не підтверджуються жодними належними доказами, зокрема висновком експерта в галузі психології, а визначена позивачем сума моральної шкоди не доведена, є необґрунтованою, завищеною та такою, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Позивач частково втратив працездатність, тому здатність його до самообслуговування не втрачено, позивач не потребує стороннього догляду чи допомоги. Також, позивачем до матеріалів позовної заяви не надано довідку, якою йому встановлено первинно втрату професійної працездатності. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] з 21.07.1993 року по 21.12.1993 року працював підземним гірничим робітником з повним робочим днем у підземних умовах шахти ім. "Фрунзе"; з 21.12.1993 року по 08.06.1998 року - підземним з повним робочим днем у підземних умовах; з 08.06.1998 року по 25.08.1999 року - електриком у воєнізованій охороні; 25.08.1999 року по 05.05.2001 по 14.05.2018 року - підземним гірничим робітником очисного забою. 14.05.2018 року звільнений за власним бажанням по виходу на пенсію за віком за ст.38 КЗпП, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-10). 22.10.1997 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується Актом № 43 про нещасний випадок від 27 жовтня 1997 року (а.с.14-15). Пункт 11 Акту вказує на обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: по наряду начальник дільниці [PERSON] видав на третю зміну 22.10.1997 року через в.о. гірничого майстра [PERSON] ланку кріпильників у складі [PERSON] (старший), - [PERSON] та [PERSON] , які повинні проводити роботи по кріпленню вироблення. Прибувши на робоче місце [PERSON] і [PERSON] почали доставляти кріпильний матеріал в штрек скреперування, а [PERSON] в цей час проводив обробку відшаровуючихся кусків породи по арці вироблення на дільниці виставлених раніше рам металевого кріплення. Приблизно о 16.30 годині під час оборки заколів трапився вивал гірничої маси, при цьому кусками породи був травмований [PERSON] . Видобуток був пройдений у вересні 1995 року, січенням 1,8*2,0 м. по породам - кварцит гетитгематитовий, міцністю по шкалі проф. Протодьяконова 9-10, середньої тріщинуватості, низької стійкості до К стр. = 0,5-0,8 без застосування кріплення. Згідно плану гірничих робіт видобуток необхідно було довести до січення 2,8*2,5 м і закріпити у відповідності до затвердженого паспорту кріплення. Організацією робіт не була передбачена установка тимчасового кріплення і відповідно не назначена особа, відповідальна в зміні за керівництво роботами. Був порушений шаг кріплення видобутку. Пунктом 11.3 Акту визначено причини: незадовільна організація робіт, яка відображена у неякісній розробці організації робіт по безпечним прийомам при кріплення видобутку. Порушення виробничої дисципліни з боку працівників дільниці та шахти. Пункт 13 Акту вказує на осіб, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці: [PERSON] - кріпильник, п.2.1., 2.3., 2.5. "Інструкції з охорони праці для кріпильника; [PERSON] - в.о. гірничого майстра, параграф 16 ЕПБ, п.п.7.18.І.,7.18.3. СУОТ; [PERSON] - начальник дільниці, параграф 16, 43 ЕПБ, п.7.14.І.СУОТ; [PERSON] - заступник головного інженера шахти, параграф 43, КПБ, п.7.6.І,7.6.4.,7.6.7. СУОТ; [PERSON] - головний інженер шахти, параграф 43 КПБ п.7.2.І, 7.2.9,7.2.15 СУОТ. Згідно довідки МСЕК від 27.05.2021 року позивачу повторно встановлено 65 % втрати працездатності, з яких 40 % - вібраційна хвороба, 15 % - радикулопатія, 10 % - виробнича травма колінного суглобу - 1997р. з 01.07.2021 року безстроково, а також ІІІ групу інвалідності (а.с.11). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Як вбачається зі змісту позову, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, заявлені позивачем з підстав отримання ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку, що стався з ним 22 жовтня 1997 року під час роботи на підприємстві відповідача, за наслідками якого йому було встановлено 10% втрати професійної працездатності. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі Правил) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вирішуючи спір, що склався між сторонами, суд виходить із законодавства, що діяло на момент первинного встановлення позивачу втрати працездатності в 1997 році, а саме ст. 12 Закону України « Про охорону праці» в первинній редакції від 14.10.1992 року, згідно якої відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Також відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Крім того, суд враховує національне законодавство, що діяло на момент остаточного безстрокового встановлення позивачу 65 % втрати працездатності в 2021 році з урахуванням первинно встановлених 10% у 1997 році внаслідок трудового каліцтва, а саме норм ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, якими врегульовано право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманим травмою внаслідок нещасного випадку позивачу встановлено втрату працездатності, чим заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого ушкодження здоров`я у позивача змінилися умови життя, він відчуває біль через набряк коліна, змушений через це лягати у лікарню. Вказане приносить позивачу моральні страждання, оскільки після травми позивач не може вести активний спосіб життя, почуває себе неповноцінним, що негативно позначилось та позначається на сьогодні на душевному стані позивача. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповіднодо п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманого трудового каліцтва, відсоток втрати позивачем професійної працездатності в розмірі 10% безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, стаж роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 60 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 160 000 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 908 гривень. На підставі ст. 440-1 ЦК УРСР,

Outcome: partial