Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

Позивач у позовній заяві та у підготовчому судовому засіданні просить в рахунок погашення боргу відповідачки перед ним від 02.03.2021 року звернути стягнення на нежитлові приміщення, а саме: склад "А", площею 615,9 кв.м, склад "Б", площею 696,6 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 235711 гривень, та визнати за ним право власності на вказану нерухомість. При цьому позивач в обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 02.03.2021 року відповідачка позичила у нього 250000 гривень, які зобов`язалася повернути до 01.01.2022 року, що підтверджується власноруч написаною відповідачкою розпискою. У разі неповернення позичених коштів, відповідачка зобов`язалася передати позивачеві майно, яке їй належить - нежитлові приміщення, а саме: склад "А", площею 615,9 кв.м, склад "Б", площею 696,6 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Однак, у встановлений строк відповідачка грошових коштів не повернула, тому він змушений за захистом свого майнового права звертатися до суду з даним позовом. Позивач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задоволити. Відповідачка відзиву на даний позов у визначений судом строк не подала, у підготовчому судовому засіданні позов визнала повністю. Відповідно до ст.206 ч.1 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це у заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що справу слід вирішити за наявними матеріалами та задовольнити позов, виходячи із наступного: Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно розписки від 02.03.2021 року [PERSON] позичила у [PERSON] 250000 гривень, які зобов`язалася повернути до 01.01.2022 року. Також [PERSON] зобов`язалася у разі неповернення позичених коштів до 01.01.2022 року передати [PERSON] майно, яке їй належить: нежитлові приміщення, а саме: склад "А", площею 615,9 кв.м, склад "Б", площею 696,6 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що у визначений розпискою строк відповідачка позичених грошових коштів позивачеві не повернула, про що заявляє позивач та не заперечує відповідачка, і в суду немає підстав ставити під сумнів дані твердження. Крім цього, факт невиконання боржником у повному обсязі свого грошового зобов`язання також стверджується наданим, як доказ, оригіналом розписки від 02.03.2021 року. Відповідно до положень ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідачка є власницею спірного нерухомого майна, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 853996361220 від 16.02.2016 року та довідкою, виданою 10.02.2022 року Заліщицьким районним комунальним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ст.206 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", зокрема п.11 абз.6, судам роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд вважає, що визнання відповідачкою даного позову слід прийняти, так як воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. А, тому виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку має місце порушення прав позивача [PERSON] , які підлягають захисту шляхом звернення стягнення на нежитлові приміщення, а саме: склад "А", площею 615,9 кв.м, склад "Б", площею 696,6 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 235711 гривень. Також суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на вказану вище нерухомість. Вирішуючи, відповідно до ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах, оскільки позивач не порушує питання про відшкодування за рахунок відповідачки понесених ним судових витрат по справі.

Outcome: approved