Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

У серпні 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Славпромсервіс»27 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2007-ПМ-119 укладеним 25.09.2007 яка становить 31 554,90 доларів США (тіло кредиту) та виникла у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] взятих на себе зобовязань. Справа перебувала в провадженні судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] . Рішенням Вищої ради правосуддя від 07.07.2020 р. № 2049/0/15-20 суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Протоколом повторного автоматичного розподілу від 10.02.2021 р. справу передано судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник позивача надав заяву, відповідно до якої просив провести розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Ураховуючи, що належним чином повідомлені відповідачі не з`явились до суду без поважних причин чи без повідомлення причин неявки, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних матеріалів та ухвалити заочне рішення. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 5.09.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2007-ПМ-119, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 50 000 доларів США на умовах визначених договором, з кінцевим терміном повернення 25.09.2012 року. З метою забезпечення належного виконання [PERSON] умов вказаного кредитного договору 25.09.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №2007-ПМ/119 відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати як солідарний боржник у разі не виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань. Вказаний договір містить посилання, що строк його дії визначається повним виконання основного зобов`язання. 18.08.2010 з метою забезпечення належного виконання [PERSON] умов вказаного кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «СЛАВПРОМСЕРВІС» було укладено договір поруки №2007-ПМ/119-2 відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати як солідарний боржник у разі не виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань. Вказаний договір містить посилання, що строк його дії визначається повним виконання основного зобов`язання. 18.08.2010 з метою забезпечення належного виконання [PERSON] умов вказаного кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №2007-ПМ/119-3 відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати як солідарний боржник у разі не виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань. Вказаний договір містить посилання, що строк його дії визначається повним виконання основного зобов`язання. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). За змістом ч.1 ст.553, ч.1,2 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення, вимоги позивача до [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Славпромсервіс» не підлягають задоволенню, оскільки строк виконання основного зобов`язання спив ще у 2012 році, а з позовом банк звернувся до суду у 2019 році. Визначення в договорах поруки строку його дії «до повного виконання зобовязань за кредитним договором» є абстрактним, у зв`язку з чим до визначення строку дії поруки у виниклих правовідносинах застосуванню підлягає механізм викладений у другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України. Крім того, суд звертає увагу, що вирішення питання щодо вимог банку до ТОВ «Сплавсервіс» віднесено до юрисдикції цивільного судочинства з огляду на позицію викладену колегією суддів Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 569/2749/15-ц (провадження № 14-123цс18) В той же час вимоги до [PERSON] про стягнення тіла кредиту є обґрунтованими з огляду на те, що остання допустила неналежне виконання взятих на себе зобовязань, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками. Щодо валюти визначення заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом №15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тобто, з аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Вказані висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). З огляду на вищевикладене, та виходячи з вимог заявлених позивачем, з [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 31 554, 90 доларів США. Також суд вважає за необхідне наголосити на тому, що з огляду на приписи ч.3 ст.533 ЦК України суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам законодавства та умов укладеного між сторонами договору. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути суму судового збору в розмірі 12 382,14 грн. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 253-267, 526, 530, 536, 599, 654, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial