Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

01 вересня 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про виділ частки з житлового будинку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони є співвласниками житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] . Позивачу належить 53/100 частки цього будинку, а відповідачу - 47/100. Між сторонами тривалий проміжок часу склався порядок користування цим будинком, який фактично розділений на дві окремі квартири. Минулий власник частини будівлі, що зараз належить позивачу, у 80-90 роках здійснив добудову своєї частини, в наслідок чого вона збільшилася у площі, але розмір ідеальних часток сторін у домоволодінні, визначений у правовстановлюючих документах, лишився незмінним. Посилаючись на вищевикладене, а також положення ч.4 ст.357 ЦК України, позивач просить суд виділити йому в натурі 53/100 частки житлового будинку [ADDRESS] згідно висновку №0-9 від 28 квітня 2021 року (варіант №1). Позивач в судове засідання не прибув, але його представник у письмовій заяві позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, але не подав письмового відзиву та не з`явився у судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2005 року позивач придбав у [PERSON] 53/100 житлового будинку за номером [ADDRESS] . Наразі нумерація та назва вулиці змінена та житловий будинок має адресу [ADDRESS] . Згідно даних інвентаризаційної справи на житловий будинок, він побудований до 1939 року, його житлова площа станом на 1979 рік становила 60,9 кв.м. (а.с.3 інвентаризаційної справи). У 1951 році право власності на цей будинок набув громадянин [PERSON] (а.с.14 інвентаризаційної справи). Листом виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 24 серпня 1979 року №1059-9, громадянну [PERSON] надано дозвіл на дарування частки будинку (2 кімнати житловою площею 26,8 кв.м), громадянину [PERSON] . Вказане дарування частки у розмірі 47/100 будинку було оформлено договором від 30 серпня 1979 року (а.с.15-19 інвентаризаційної справи). Отже, починаючи з 30 серпня 1979 року спірний будинок належав на праві спільної часткової власності, з яких 47/100 належало [PERSON] , а 53/100 - [PERSON] , У зв`язку зі смертю [PERSON] , на підставі свідоцтв на спадщину по закону від 16 травня 1987 року, 15 травня 1987 року, 28 квітня 1987 року, 53/100 будинку перейшло у власність громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Далі, 28 жовтня 1987 року, згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали належу їм 53/100 частку будинку [PERSON] (а.с.51-52 інвентаризаційної справи). Згідно рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 23 липня 1990 року №305, [PERSON] погоджено проведення добудови до частини власного житлового будинку, із збільшенням житлової площі на 20,7 кв.м. (а.с.79 інвентаризаційної справи). 11 травня 1998 року, у зв`язку зі смертю власника 47/100 часток житлового будинку [PERSON] , його частка перейшла у власність громадянки [PERSON] (а.с.89 інвентаризаційної справи). 17 вересня 2005 року [PERSON] відчужив 53/100 частки свого будинку на користь [PERSON] (позивача) (а.с. 105-106 інвентаризаційної справи). 23 листопада 2005 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину, право власності на 47/300 будинку набула [PERSON] , а на 94/3000 будинку - [PERSON] (а.с.180 інвентаризаційної справи). Далі, 01 серпня 2006 року, на підставі договору дарування та свідоцтв про право на спадщину, співвласниками 47/100 частин будинку значилися [PERSON] (47/300), [PERSON] (47/300), [PERSON] (47/300) (а.с.196 інвентаризаційної справи). В подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року та 29 липня 2008 року, [PERSON] та [PERSON] відчужили свої частки на користь [PERSON] , таким чином останньому стало належати 47/100 частин будинку (а.с.197, 217 інвентаризаційної справи). Отже, станом на день подання цього позову та розгляду справи по суті, власником 53/100 частин будинку є позивач у справі, а 47/100 - відповідач. При цьому з матеріалів інвентаризаційної справи слідує, що ще з 1990 року між співвласниками будинку склався фактичний порядок користування своїми частками будинку, а колишньому співвласнику 53/100 будинку, яка наразі належить позивачу, наданий дозвіл на добудову своєї частини будинку, яку він в подальшому і здійснив. Крім того, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 грудня 2009 року серії ЯИ №794419, сторонам у відповідних частках (53/100 та 47/100) належить на праві спільної часткової власності земельна ділянка з кадастровим номером 0710100000:21:033:0028, що безпосередньо знаходиться під спірним будинком. Надаючи свою оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Правовий режим спільної часткової власності визначено главою 26 ЦК України. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з наведених положень закону, учасники права спільної часткової власності мають рівні права в здійсненні права власності на належну їм частку відповідно до її розміру, однак визначальним є технічна можливість такого поділу в натурі. Згідно Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 N 55Ю, зокрема пунктів 1.2, 2.1, 2.4 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В даному випадку позивач на власне замовлення провів судову інженерно-технічну експертизу від 16 квітня 2021 року, в якій судовий експерт запропоновував два варіанти поділу будинку та земельної ділянки, обидва з яких передбачають відхилення від ідеальних часток в сторону збільшення на користь позивача, з виплатою відповідної грошової компенсації на користь відповідача. Визначаючи варіант поділу будинку суд враховує приписи частини четвертої статті 357 ЦК України, якими передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Як вже зазначалося судом вище, колишній співвласник 53/100 частки будинку, яка наразі належить позивачу, у 1990 році отримав дозвіл на добудову своєї частини будинку і він її фактично завершив, збільшивши при цьому загальну площу будинку, за рахунок збільшення площі приміщення 1-1, та шляхом добудову до нього нового приміщення площею 20,1 кв.м. (1-2) (а.с.78-81) При цьому, в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні заперечення іншого співвласника на таку добудову, або доказів скасування виданих у 1990 році дозвільних документів на таку добудову, отже вона, в розумінні ч.4 ст.357 ЦК України, не порушує права відповідача, як співвласника житлового будинку. Таким чином, на підставі ч.4 ст.357 ЦК України, така добудова є особистою власністю позивача, а сама вона не змінює розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності. Враховуючи вищевикладене, а саме площу добудови позивача, яка збільшила загальну площу будинку більше ніж на 20 кв.м., суд не присуджує на користь відповідача грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки будинку, оскільки за обома варіантами площа такого відступу становить 7,5 та 3,3 кв.м., відповідно, що значно менше площі добудови позивача. Підсумовуючи вищевикладене, а також зважаючи на порядок користування спільним майном, який фактично склався між сторонами, суд вважає за необхідним виділити обом сторонам їх частки у спірному будинку та земельній ділянці відповідно до варіанту №1, запропонованого судовим експертом, адже такий варіант поділу буде відповідати інтересам обох сторін. Також на підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 3 214,00 грн., витрат на проведення судової експертизи у розмірі 13 500,00 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved