Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

В лютому 2022 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.06.2015 сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану муніципалітету [PERSON] , Кіпр, актовий запис №017853. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . На теперішній час шлюб між подружжям припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 21.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач до судового засідання не з`явилася, про дату час та місце повідомлялася належним чином, до суду надала заяву відповідно до якої позов підтримала, просила суд слухати справу у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце повідомлявся належним чином, до суду надав нотаріально засвідчену заяву відповідно до якої позовні вимоги визнав та просив справу розглянути без його участі. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.06.2015 (свідоцтво про шлюб а.с. 6). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження а.с. 10). Сторони є громадянами України, що підтверджується копіями їх паспортів (а.с.4,12). Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу обидві сторони продовжують проживати на її території, тому розірвання шлюбу слід проводити за законодавством України. Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. На підставі викладеного та враховуючи, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, зі своєї сторони позивач не має наміру зберегти шлюб, вважає, що примирення між сторонами не можливе, скористалась своїм правом та звернувся до суду з даним позовом, а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. Беручи до уваги клопотання позивача, суд вважає за можливе судові витрати залишити за нею. На підставі викладеного та

Outcome: approved