Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову вказувало, що 27.07.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір №CVHMGA00000065, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 45096 доларів США на термін до 26.07.2017р., а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами, відповідно до Умов договору. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в даному рішенні, за період з 27.07.2007 р. по 07.12.2010 р., то за період після подання позовної заяви з 20.12.2010 р. по 16.08.2021 р. у [PERSON] утворилась заборгованість, яка складається з 10314,15 доларів США - 3 % річних від простроченої суми. Вважає, що винесення рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10314.15 доларів США, що за курсом 26.69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.08.2021 року складає 275284 грн. 66 коп. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2021 року даний позов залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2021 року продовжено розгляд справи за даним позовом. У відзиві на позов представник відповідача зазначив, що позов не визнає і просив в його задоволенні відмовити. Посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2011 року у справі №2-174/2011 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVНМGА00000065 від 27 липня 2007 року та договором іпотеки від 27 липня 2007 року в загальній сумі 53 349 доларів 80 центів США, що згідно офіційного курсу еквівалентно сумі 424 600 гривень 38 копійок, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,60 кв.м. В 2019 році позивач знову звертався до суду із позовом про стягнення із відповідача суму заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період 01.03.2012 року по 30.08.2019 року в розмірі 16357,50 доларів США. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 грудня 2020 року в задоволені позовних вимог було відмовлено. Оскільки рішенням суду було стягнуто заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то будь-якої заборгованості перед банком у відповідача немає, відповідно й нарахування 3% річних також немає. Окрім цього, представник відповідача надав суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача 3% річних за період, який виходить за межі трирічного строку, що передував зверненню до суду. У відповіді на відзив представник АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що предмет іпотеки було реалізовано за кошти, які направлено на погашення заборгованості. Вважають, що банк має право пред`явити позов до боржника з вимогою щодо сплати частини заборгованості, яка не була погашена за рахунок вартості предмета іпотеки. Прострочена сума заборгованості становить 27534,78 доларів США. Відповідачем не доведено відсутність заборгованості, а тому вимоги позову підлягають задоволенню в повному обсязі. Також представник позивача просив відмовити в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Також пояснила суду, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2011року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки не було виконано, банк став власником вказаної квартири в позасудовому порядку у відповідності до умов договору іпотеки. Представник відповідача в судовому засіданні Венерський О.С. позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. В судове засідання 02 березня 2022 року не з`явився, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи. Заслухавши сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 27 липня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір CVHMGA00000065, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 33000,00 доларів США, на строк до 26 липня 2017 року (а.с.10-12). В забезпечення зобов`язань за даним договором 27 липня 2007 року між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,60 кв.м, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с.66-71). 20 грудня 2007 року між сторонами була укладена додаткова угода №1, відповідно до якої позивач надав [PERSON] кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 45096 доларів США на строк до 26 липня 2017 року (а.с.15). У серпні 2010 року банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2011 року у справі №2-174/2011, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVНМGА00000065 від 27 липня 2007 року та договором іпотеки від 27 липня 2007 року в загальній сумі 53 349 доларів 80 центів США, що згідно офіційного курсу еквівалентно сумі 424 600 гривень 38 копійок, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,60 кв.м. (а.с.5-7). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що право власності на зазначений предмет іпотеки 18 липня 2016 року зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.72-74). У листопаді 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому банк просив стягнути з відповідача суму заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 01 березня 2012 року по 30 серпня 2019 року в розмірі 16357,50 доларів США. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07 грудня 2020 року в задоволені вказаного позову відмовлено, в зв`язку з тим, що право банку нараховувати відсотки припинилося зі спливом строку дії кредитного договору( а.с.75-78). У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 цього Кодексу). За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Представник позивача підтвердив суду, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки виконано не було, а ПАТ КБ «Приватбанк» став власником іпотечного майна шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Дану обставину не заперечували сторони. Крім того ця обставина підтверджується витягом за даними Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , зареєстровано 18 липня 2016 року за ПАТ КБ «Приватбанк». Частинами 1-3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції Закону, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону. Частиною 1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» врегульовує порядок та наслідки позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 4 вказаної статті визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідна правова позиція викладена також в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 у справі № 756/31271/15-ц. З аналізу статей 1, 36 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що після завершення позасудового врегулювання (після передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу) будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником (іпотекодавцем або іншою особою, відповідальною перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання (зобов`язання боржника за договором кредиту) є недійсними. Юридичним наслідком виконання зобов`язання відповідно до статей 598, 599 Цивільного кодексу України є припинення зобов`язання. Таким чином, з моменту виконання боржником/третьою особою зобов`язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення. З урахуванням наведеного, судова колегія зазначає, що в силу частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, у тому числі й щодо тієї суми боргу, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості, яка складається з 10314,15 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, яка не погашена за рахунок предмету іпотеки, є недійсними. За таких обставин та виходячи з вищевказаних положень закону суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Представник відповідача надав суду клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, мотивуючи тим, що [PERSON] у зв`язку із розглядом справи поніс судові витрати на правничу допомогу в розмірі 14300 грн.00 коп. Розмір витрат, які поніс відповідач встановлюється на підставі договору про надання юридичної (правничої) допомоги № 40/20 від 24 серпня 2020 року, звіту (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №727/9014/21( детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги) від 31 січня 2022 року, двома квитанціями від 09 грудня 2021 року та від 20 грудня 2021 року на суму по 4000 грн. Представник позивача вважав, що сума на професійну правничу допомогу є необґрунтованою, значно перевищує встановлені діючим законодавством граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, сума витрат є неспівмірною із складністю справи та не пропорційною щодо витраченого часу та не є доведеною, що була фактичною та неминучою. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, представником відповідача надано звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №727/9014/21 від 31 січня 2022 року, згідно з яким [PERSON] в 2021 році надано правничу допомогу в межах 05 год. 25хв., що становить 13000 грн.00 коп.: підготовка клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження - (00:30 год.), підготовка адвокатського запиту №134/21 від 16 листопада 2021 року - (00:15 год.), визначення правової позиції щодо подачі відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості - (01:00 год.), аналіз судової практики у подібних правовідносинах щодо написання відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості - (01:00 год.), підготовка заяви про застосування наслідків спливу позовної давності - (00:30 год.), підготовка відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості - (01:30 год.), підготовка заперечення щодо доручення до матеріалів справи доказу поданого поза процесуальними строками - (00:10 год.), підготовка та участь у судовому засіданні в Шевченківському районному суді м.Чернівці (00:30 год.). Також, [PERSON] в 2022 році надано правничу допомогу в межах 00 год. 30 хв., що становить 1300 грн.00 коп - підготовка та участь в судовому засіданні в Шевченківському районному суді м. Чернівці. Відповідно до п. 4.3 Договору №40/20 про надання юридичної (правничої) допомоги від 24 серпня 2020 року, укладеного між адвокатом Венерським О.С. та клієнтом [PERSON] вбачається, що підставою для оплати гонорару є звіт про виконану роботу, який повинен містити інформацію про вид наданої послуги; час, витрачений на виконання; понесені фактичні витрати. Згідно п. 4.1 даного Договору винагорода за послуги, що надаються АО (далі-гонорар), визначається за згодою АО та клієнта в межах сорока відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточного року, за годину роботи АО, якщо інший порядок розрахунків не зазначений в дорученні (угоді) до даного договору. Також, надано копію квитанції серії 0.0.2387942944.1 від 20 грудня 2021 р. про сплату [PERSON] за надання правової допомоги коштів в сумі 4000 грн. 00 коп., та копію квитанції серії 0.0.2371370154.1 від 09 грудня 2021 року про сплату [PERSON] надання правової допомоги коштів в сумі 4000 грн. 00 коп. Врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача на користь [PERSON] 8000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Суд вважає, що саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. На підставі викладеного, ст.ст.1, 36,37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 530, 598, 599, 1048, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: approved