Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

В грудні 2020 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначено, що сторони проживали однією сім`єю з 01.11.2007 по 30.11.2010. Під час цього періоду, сторони 06.02.2008 придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] за 606 000,00 грн, з яких, 114 000,00 грн було сплачено за рахунок спільних коштів, а 492 000,00 грн було сплачено за рахунок кредитних коштів (Договір №6099494 від 06.02.2008, укладений за згоди відповідача). Відповідно до умов кредитного договору та графіку погашення заборгованості за кредитом, сума платежів за тілом кредиту та процентами становить 1 027 091,86 грн, з яких, 231 192,24 грн були сплачені протягом часу спільного проживання за рахунок спільних коштів, а 795 899,62 грн було сплачено одноособово позивачем протягом 01.12.2010 - 04.02.2020. Відтак, позивач просить стягнути Ѕ частину грошових коштів, внесених протягом 01.12.2010 - 04.02.2020 в порядку виконання кредитного договору №6099494 від 06.02.2008, в розмірі 397 949, 82 грн. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.12.2020 відкрито провадження, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2021 підготовче провадження у справі закрито. Згідно з ухвалою суду від 23.09.2021 заяви про відвід визнано необґрунтованими, на підставі ухвали від 27.09.2021 у задоволенні заяви - відмовлено. Згідно з ухвалою суду від 27.09.2021 позов залишено без руху, після усунення недоліків, на підставі ухвали від 13.10.2021 провадження поновлено. Відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач наголошує, що при розгляді справи № 760/16783/15 [PERSON] заявляв вимогу про поділ майна подружжя з врахуванням боргових зобов`язань по кредиту перед ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», відтак, відсутні підстави для ще одного судового розгляду з приводу того ж самого питання. Також зазначає, що з листопада 2010 у спірній квартирі проживає позивач. Відповідач категорично заперечує згоду на укладення кредитного договору №6099494 від 06.02.2008, погодження розміру процентів та схему їх погашення. Власником спірної квартири є позивач, який завжди заперечував, що відповідач має якесь відношення до вказаної квартири. У позові просила відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, вказувала, про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач до суду не з`явилась, про розгляд справи повідомляла належним чином. З огляду на наведене, з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК, відповідно до яких неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, вимоги розумності строку судового розгляду, суд приходить до висновку, що неявка відповідача не призводить до неможливості вирішення спору по суті. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Судовим розглядом встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана 06 лютого 2008 року на ім`я [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу. [PERSON] надала свою згоду на придбання зазначеної квартири. Вартість квартири складала 660000 гривень, з яких 114000 гривень було сплачено продавцям готівкою під час укладання договору, а 492000 гривень було сплачено за рахунок кредитних коштів, отриманих [PERSON] на підставі кредитного договору № 6099494 від 06 лютого 2008 року, укладеного з ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по листопад 2010 року встановлено рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 23.01.2020. Позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що сторони є солідарними боржниками за кредитним договором, відтак, виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників, припиняє обовязок решти боржників перед кредитором (ч.1,4 ст. 543), натомість боржник, який виконавч солідарний обовязок має право на зворотну вимогу (регрес) до солідрного боржника, тобто, відповідача (ч.1 ст. 544 ЦК України). Відповідно до п.1.1 Кредитного договору № 6099494 від 06 лютого 2008 року, банк зобовязувався надати позичальнику кредит у розмірі 492 000,00 грн на умовах договору, а позивальник зобовязувався використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та строки, обумовлені цим договором. В п. 2.1 Кредитного договору зазначено, щокредит надається позичальникові лише після того, як будуть виконані певні умови, серед яких - укладення Іпотечного договору нерухомого майна, зокрема, квартири за адресою: [ADDRESS] . 06.02.2008 між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки №6099540, відповідно до умов якого, іпотекою забезпечувалось виконання всіх зобовязань [PERSON] перед іпотекодержателя, що випливають з укладеного кредитного договору. При укладенні договору [PERSON] гарантував, що предмет іпотеки, тобто, квартира за адресою: [ADDRESS] не обтяжена жодними іншими правами. Окрім того, він погодився, що у випадку виникнення претензій третіх осіб відносно предмету іпотеки, такі претензії чи вимоги підлягають задоволенню за рахунок іпотекодавця (п.1.4.1 Договору). Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, грошові кошти, отримані одним з подружжя за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї, слід вважати спільними коштами подружжя. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Разом з цим, матеріалами справи не підтверджується укладення Кредитного договору № 6099494 від 06 лютого 2008 року в інтересах сімї. Відповідач навпаки наголошує на використанні нерухомого майна, зокрема квартири за адресою: [ADDRESS] виключно позивачем у його власних цілях. При цьому, вказану квартиру було визнано спільною сумісною власністю на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23.01.2020. Так само, матеріалами справи не підтверджується згода відповідача на укладення Кредитного договору № 6099494 від 06.02.2008 чи Договору іпотеки №6099540 від 06.02.2008, так само як і взагалі обізнаність відповідача з вказаними договорами та їх умовами. При цьому, відповідач заперечує як надання згоди, так і будь-яку іншу інформацію про вказані договори. Окрім того, слід зазначити, що згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Водночас, позовних вимог про визнання зобов`язання за Кредитним договором № 6099494 спільним зобов`язанням, позов не містить. За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Ураховуючи, зазначене, позовні вимоги не підлягають задоволенню..

Outcome: dismissed