Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, покликаючись на те, що вони з відповідачем уклали договір довічного утримання 17 жовтня 2019 року відповідно до якого вона передала у власність відповідача квартиру [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався надавати їй довічне матеріальне забезпечення та надавати їй 4000,00 грн. на місяць. Однак, відповідач не надає їй жодних коштів та відібрав у неї пенсійну картку. Просить розірвати договір довічного утримання від 17 жовтня 2019 року та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позов заперечив у повному обсязі, покликається на те, що він належним чином виконує умови договору від 17 жовтня 2019 року, надає позивачу фінансову підтримку, оплачує комунальні послуги за квартиру. Просить у задоволенні позову відмовити. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що 17 жовтня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала у власність квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно. Відповідно до п. 3.2 договору довічного утримання [PERSON] зобов`язаний надавати [PERSON] щомісячне матеріальне забезпечення у розмірі 4000,00 грн. Згідно з п. 3.3 даного договору [PERSON] зобов`язаний надавати [PERSON] догляд, який включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами, але не може перевищувати 12000,00 грн. на рік; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; надання допомоги, що стосується догляду [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з п. 4.2.2 договору [PERSON] має право вимагати розірвання договору та повернення квартири у разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] своїх обов`язків за договором. Однак, суд не бере до уваги покликання позивача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] не надає їй матеріальне забезпечення, оскільки згідно власноручних розписок позивача [PERSON] від 10 травня 2021 року, жовтня 2021 року, 08 червня 2021 року, 22 липня 2021 року, 25 червня 2021 року, вересня 2021 року, жовтень 2021 року, 27 серпня 2021 року, наданих відповідачем та які не заперечила позивач, відповідач [PERSON] здійснював належне, на переконання суду, матеріальне забезпечення [PERSON] відповідно до умов договору довічного утримання від 17 жовтня 2019 року. Жодних доказів, які б спростовували зазначені обставини, зокрема звернень позивача чи пояснень свідків з даного приводу, суду надано не було. Крім того, як вбачається із доданої до матеріалів справи відповідачем [PERSON] квитанцією АТ КБ "ПриватБанк" від 17 жовтня 2019 року, саме відповідач [PERSON] здійснив оплату кредиту позивача [PERSON] , у сумі 11579,04 грн., що також позивач не заперечила. Також, суд не бере до уваги покликання позивача на те, що відповідач [PERSON] забрав її пенсійну картку та не надає допомоги по ремонту житла і медичного догляду, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів звернення з такими проханнями до відповідача та такі вимоги були проігноровані відповідачем та крім того, відповідач [PERSON] здійснював оплату комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] , що також стверджується платіжними дорученнями від 29 грудня 2021 року, 28 січня 2022 року, 03 грудня 2021 року, 06 грудня 2021 року. Окрім цього, як вбачається із належно зареєстрованої заяви позивача [PERSON] від 08 червня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до відділу поліції №3 Львівського РУ ГУНП у Львівській області із заявою, у якій зазначила, що [PERSON] надежним чином їй допомагає відповідно до умов договору довічного утримання від 17 жовтня 2019 року та на неї чинить тиск її племінниця [PERSON] щодо розірвання даного договору, що також безпосередньо свідчить про відсутність обставин невиконання відповідачем договору довічного утримання вказаних у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів, що відповідач не виконуються в повному обсязі умови договору довічного утримання від 17 жовтня 2019 року, а відтак, на переконання суду, відсутні підстави для розірвання даного договору. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed