Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

05.01.2022 року заяниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства, заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , Арцизький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. В обґрунтування заяви зазначено, що 16 листопада 2010 року Арцизький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстрував шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 127. 25 квітня 2019 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . 28 травня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про розірвання шлюбу набрало законної сили. Фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені з жовтня 2012 року. До розірвання шлюбу [PERSON] перебувала у стосунках з [PERSON] . [INFO] [PERSON] народила дитину - [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження дитини зареєстроване 10 вересня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 4142. Однак, ці данні не відповідають дійсності, так як рідним батьком [PERSON] являється [PERSON] . У зв`язку із тим що Жовтневий районний суд м. Запоріжжя до того часу ще не встиг прийняти рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області автоматично було внесено в єдиний державний реєстр актів цивільного стану інформацію що рідним батьком дитини є [PERSON] . Державна реєстрація народження дитини була проведена відповідно до статті 133 СК України. Відповідно до ст. 133 СК України вбачається, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Згідно до ст. 138 СК України, жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, предявивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Встановити факт що [PERSON] [INFO] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] заявнику необхідно, для того щоб: виключити з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження № 4142 від 10 вересня 2019 року, складеного Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області) відомості про батька [PERSON] ; внести зміни до актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження № 4142 від 10 вересня 2019 року, складеного Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області) вказавши в графі «Батько» - [PERSON] [INFO] , громадянина Хорватії. На підставі вищевикладеного просить суд заяву про встановлення факту батьківства задовольнити. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу призначити до судового розгляду по суті в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні на 02.02.2022 року на 08-45 год., про що повідомити учасників справи. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги які викладені у заяві про встановлення факту батьківства підтримує у повному обсязі. Просить суд винести рішення. Заінтересована особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився надав суду клопотання про розгляд справи без його участі та присутності. Просить заяву про встановлення факту батьківства задовольнити. Заінтересована особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився надав суду клопотання про розгляд справи без його участі та присутності. Просить заяву про встановлення факту батьківства задовольнити. Представник заінтересованої особи Арцизького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причину неявки до суду не сповістив. Заяв про відкладення слухання справи до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги заяви учасників процесу, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 листопада 2010 року Арцизький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстрував шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 127. 25 квітня 2019 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . 28 травня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про розірвання шлюбу набрало законної сили. Фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені з жовтня 2012 року. До розірвання шлюбу [PERSON] перебувала у близьких стосунках з [PERSON] . [INFO] [PERSON] народила дитину - [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження дитини зареєстроване 10 вересня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 4142. Державна реєстрація народження дитини була проведена відповідно до ст. 133 СК України. Заявник надала суду результати аналізу ДНК дитини [PERSON] та [PERSON] відповідно до якої передбачуваний батько [PERSON] не виключається як біологічний батько тестованої дитини. Виходячи з результатів дослідження, отриманих шляхом аналізу перерахованих локусів ДНК, ймовірність батьківства становить 99,9999995%. Дана ймовірність розрахована в порівнянні з особою що не має родинних стосунків з особою які належать до популяції з не тестуючим. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядкуіншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державно: впади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, не; переджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту п:г;.ппеннх. невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення тевного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Усвоїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, шс право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде введена нанізепь. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою і див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі йог э порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення: припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилаєтьсяяк на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цимКодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами єдокументи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення хія правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які пан на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до змісту ч. 1, 2 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 128 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів`при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матірю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Пленум Верховного Суду України абз. 3 п.15 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. В третьому абзаці п.13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно з ч. 1 ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповіднодо п.п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 2.16.4. Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтування позивачів знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved