Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

29.10.2021 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, у якому просив суд: визнати угоду, договір купівлі продажу 12/25 частин домоволодіння [ADDRESS] , укладену за № 98.04 455 від 29 квітня 1998 року на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості, між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку, - дійсною. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити, розглядати справу за відсутності позивача та його представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити, справу розглядати без його особистої участі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлялася про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Згідно\~з ч.\~4\~ст.\~206\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує право. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 ЦК України). Частиною 4 Прикінцевих положень діючого ЦК України від 16.01.2003 року встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Суд акцентує увагу на тому, що на момент укладання договору № 98.04-455 від 29.04.1998 року був чинний Цивільний кодекс Української Радянської Соціалістичної Республіки від 18 липня 1963 року, тому розгляд справи проведений за правилами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, які діяли на момент укладання договору. Стаття 86 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, право власності це, врегульовані законом, суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Стаття 128 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Стаття 42 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Стаття 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 29.04.1998 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 98.04 455, а саме: 12/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . 05.05.1998 року Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.04.1998 року за № 98.04 455, було зареєстровано за [PERSON] право часткової власності на 12/25 за адресою: [ADDRESS] , за №111 доп. реєстраційний запис № 17695 стр. 1130 кн. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » про що свідчить свідоцтво, що видане відділом реєстрації актів громадського стану Суворовської райадміністрації виконкому Одеської міськради серії І-ЖД №292012. Істотними умовами договору купівлі-продажу є: предмет та ціна. Предметом договору купівлі-продажу № 98.04 455 від 29.04.1998 року є майно - 12/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . Згідно зі ст. 228 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Пунктом 5 Договору встановлено, що вищевказану квартиру продано за 9653 гривень 00 копійок. Тобто, суд прийшов до висновку, що на момент підписання договору від 29.04.1998 року, сторонами були досягнуті усі істотні умови договору, що підтверджується відповідними підписами сторін договору. Отже, договір № 98.04 455 від 29.04.1998 року є, відповідно до ст. 153 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, укладеним. Згідно з ч. 2 ст. 220 чинного ЦК України від 16.01.2003 року, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже,\~судом встановлено,\~що \~укладанні вищевказаного\~договору між\~сторонами було\~досягнуто згоди\~по всім\~істотним умовам\~договору,\~протизаконних умов\~зазначена угода\~не містить\~та не\~порушує права,\~свободи чи\~інтереси інших\~осіб,\~відповідно до\~законодавства що\~діяло на\~момент його\~укладення.Правочин обома сторонами повністю виконаний, позивачка до підписання договору передала відповідачу обговорену заздалегідь суму грошей, а відповідач, у свою чергу, - передав правовстановлюючі документи на квартиру, ключі, та звільнив продану квартиру. Позивачка зареєструвала право власності на зазначену в договорі квартиру в Одеському МБТІ. Статтею 49 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус, інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії не приймають до вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства. Відповідно до законодавства, яке регламентує порядок вчинення нотаріальних дій, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин так і на теперішній час встановлено заборони нотаріусам приймати та розглядати як правовстановлюючий документ біржовий контракт (договір купівлі-продажу), зареєстрований в органах, що здійснюють державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції,\~яка діяла\~на момент\~укладання договору,\~визначено,\~що угоди,\~зареєстровані на\~біржі,\~не підлягають\~нотаріальному посвідченню угоди. Таким чином така угода, відповідно до чинного на той період законодавства, не підлягала нотаріальному посвідченню. Беручи до уваги дві вищезазначені норми, які діяли у 1995 році, вбачається, що станом на час укладання договору купівлі-продажу, передбачалась можливість укладання договорів у двох формах: простій письмовій - на товарній біржі без подальшого нотаріального освідчення згідно ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» від 10.12.1991 року та письмовій нотаріальній формі (ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року). Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомості стало обов`язковим починаючи з 1 січня 2004 року, у зв`язку із вступом в силу нового ЦК України від 16.01.2003 року, на підставі якого видано Інструкцію «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджену Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004 року, яка використовується нотаріусами при вчинені дій з посвідчення відповідного правочину. Також,\~відповідно до\~положень ст.\~47\~ЦК Української\~PCP,\~нотаріальне посвідчення\~угод обов`язкове\~лише у\~випадках,\~зазначених у\~законі,\~а відповідно\~до ч.\~2\~ст.\~15\~ЗаконуУкраїни «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Суд акцентує увагу на те, що ані позивачка, ані відповідачі не знали і не могли знати про необхідність нотаріального посвідчення укладеного ними біржового договору. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Біржова угода купівлі - продажу нерухомості являлася одним із видів правочинів відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення угоди. Частина 2 ст. 47 ЦК Української PCP передбачає, що суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, виходячи з того, що позивачкою та відповідачем було повністю виконано умови біржового договору, покупцем сплачено вартість придбаного майна та це майно передано продавцями у власність покупця, а відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української PCP договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, та враховуючи наявність вищезазначеного протиріччя правових норм, - правовий зміст ст. 47 ЦК Української PCP надає суду можливість визнати дійсним договір, який не посвідчений нотаріально за обов`язкової умови наявності домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору та повного чи часткового виконання договору. Виходячи з цієї норми, суд вважає, можливим визнати дійсним договір № 98.04-455 купівлі-продажу житлового приміщення від 29.04.1998 року. Враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Судом встановлено, що відповідач визнав позов повністю, що підтверджується заявою. Згідно даної заяви відповідачу наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Визнання позову це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову. Визнання факту є різновидом пояснень відповідача як засобу доказування і спрямоване на підтвердження наявності певної обставини, доказування якої згідно з правилами про розподіл тягаря доказування покладається на позивача. Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. На підставі ст.ст. 5, 15, 16, ЦК України від 16.01.2003 року, ст.ст. 41, 42, 47, 86, 128, 153, 220, 224, ЦК УРСР від , ст. 41 Конституції України, ст. 15 Закону України «Товарну біржу»,

Outcome: approved