Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за житлово-комунальні послуги за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 10 614 грн. 50 коп., а також про стягнення понесених витрат на оплату судового збору у розмірі 2270 грн. Позов мотивує тим, що згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові» Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у будинках у м. Львові. Зокрема на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] . Власником нежитлового приміщення площею 59,5 кв.м. на [ADDRESS] , відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 32475825 є [PERSON] . Це нежитлове приміщення знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, утримання та експлуатацією якого здійснює заявник - Львівське комунальне підприємство «Господар». В той же час, відповідач за період з 1 квітня 2011 року по 1 липня 2021 року не сплачувала вартість житлово-комунальних послуг, внаслідок чого станом на 1 липня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 10 614,50 грн. за утримання будинку та прибудинкової території, Відповідач користується послугами, які надає позивач і відповідно до ст. 68 Житлового кодексу зобов`язана своєчасно вносити плату за комунальні послуги у встановлений термін. Однак таку оплату остання не здійснюювала, що призвело до утворення боргу. Звертає увагу суду на те, що жодних актів-претензій від відповідача протягом усього строку надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не надходило, що є також одним із доказів належного виконання позивачем своїх обов`язків. З врахуванням наведеного позов просить задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 02 серпня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Рудакова Д.І. Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 07 вересня 2021 року на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача Федорович Н.А., що діє на підставі довіреності від 12 квітня 2021 року, відповідно до якого просить позовну заяву задоволити в повному обсязі на підставі наявних доказів та не заперечує проти ухвалення заочного судового рішення. 10 вересня 2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення відповідачам копій ухвали про відкриття провадження та копій позовної заяви з додатками. 07 жовтня 2021 року після повернення до суду поштових відправлень, скерованих відповідачу, копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками, повторно призначено справу для розгляду без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 22 листопада 2021 року. 22.11.2021 винесено заочне рішення, позовну заяву задоволено. 21.12.2021 до суду подано заяву про перегляд заочного рішення від 22.11.2021. 10.01.2022 ухвалою суду заяву про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення суду. Справа неодноразово призначалась до рогляду та у зв`язку із невкою учасників процесу відкладалася. Позивач у судове засідання не з`явився про розгляд справи повідолмлявся належним чином. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали клопотання про застосування до заявленого позову наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в сумі 6871,83 (за період з квітня 2011 по червень 2018 включно). Визнає позов в частині стягнення заборгованості в розмірі 3742,70 грн.( за період з липня 2018 по червень 2021). Окрім цього у поданому клопотанні просив розгляд справи здійснювати у його відсутності Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є власником нежитлового приміщення площею 59,5 кв.м. на [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав№ 32475825 (а.с. 11). Це нежитлове приміщення знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, утримання та експлуатацією якого здійснює заявник - Львівське комунальне підприємство «Господар». Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються позивачем ЛКП «Господар» згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові». Матеріали справи не містять доказів про існування між сторонами договірних відносин. З представлених позивачем суду розрахунків заборгованості (відомостей про нарахування та оплату послуг) вбачається, що відповідач за період з 1 квітня 2011 року по 1 липня 2021 року не сплачували належно вартість житлово-комунальних послуг, що надавались за адресою [ADDRESS] , внаслідок чого станом на 1 липня 2021 року виникла заборгованість за утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території в розмірі 10 614,50 грн. (а.с. 4-8). Таким чином питання, які мають бути вирішені в цій справі полягають в тому, чи несе відповідач обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та чи є надані позивачем розрахунки обґрунтованими. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року. До цього часу чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року. Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року суд має керуватися загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону №1875-IV, а після 1 травня 2019 року - тими ж актами та положеннями Закону №2189-VIII. Так згідно з ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону №1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною 1 ст. 19 Закону №1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині 1 ст. 19 Закону №1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Отже, відсутність між сторонами договірних відносин не є перешкодою для стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року. З аналогічних підстав на думку суду вказана обставина не є перешкодою для стягнення заборгованості, яка утворилась після 1 травня 2019 року. Зокрема, поняттю житлово-комунальних послуг положенням п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2189-VIII надано те ж саме смислове і юридичне значення, що й Законом №1875-IV. Крім того, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Так само як і в попередньому випадку, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою, так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. При цьому згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону №2189-VIII споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Тому відсутність договірних відносин з 1 травня 2019 року теж не звільняє споживача від обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги. У справі, яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведені позивачем розрахунки заборгованості є невірними. Крім того, ніщо не свідчить про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, оскільки доказів протилежного відповідачем не представлено. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з 1 квітня 2011 року по 1 липня 2021 року, втой же час із позовними вимогами звернувся лише 02.08.2021, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за період до червня 2018. При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на те, що позовна давність переривалася у зв`язку із зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, в задоволенні якого відмовлено, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-214цс14, оскільки як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17 остання відступила від вказаного висновку Верховного Суду України та зробила свій висновок, який відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, згідно з яким подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, оскільки представник відповідача подав до суду заяву про застосування позовної давності, а представником позивача не представлено суду доказів поважності пропуску такого, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована сума заборгованості за період з липня 2018 по червень 2021 в розмірі 3742 грн. 70 коп., а в задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Задовольняючи частково позов, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені останнім і судові витрати, що становлять 2270 грн. судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 800 грн. 40 коп. (2270 грн.*3742,70 грн./ 10 614, 50 грн.).

Outcome: partial