Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 22.11.2021 року звернувся [PERSON] із позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] у рівних частках заборгованість за договором позики від 15.07.2016 року у загальному розмірі 139 400 гривень, яки складаються з заборгованості за тілом позики у розмірі 125 000 грн., та шість відсотків річних в якості компенсації за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 14 400 грн. Позовні вимоги до двох відповідачів, як колишнього подружжя, обґрунтовані тим, що гроші у вигляді 5 000 доларів США надавались на потреби сім`ї та були використані для придбання цією сім`єю транспортного засобу «Хюндай Н-1», 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Від [PERSON] 11.01.2022 року надійшов відзив про незгоду із позовними вимогами, за змістом якої вбачається що співвідповідачка не заперечуючи самого факту можливого отримання коштів її колишнім чоловіком від позивача, заперечує факт використання даних коштів в інтересах сім`ї , так як їй про даний борг не повідомлялось, розписка писалась без її присутності, згоду на отримання даних коштів вона не давала, а транспортний засіб був придбаний за власні заощадження подружжя. Від [PERSON] 18.02.2022 року надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі. Згідно наданої позивачем в якості доказів позовних вимог копії розписки від 15 липня 2016 року, [PERSON] надав розписку про те, що він отримав у борг грошові кошти на загальну суму 125000 гривень на потреби сім`ї, та зобов`язується повернути борг у термін до 15.07.2019 року (а/с 4). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч.1 ст. 81 ЦПК України). Частиною п`ятою даної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, та у відповідності до вимог частини шостої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України). Правовідносини пов`язані із укладанням та виконанням правочинів, а також виконання зобов`язань та забезпечення виконання зобов`язань, врегульовані Цивільним Кодексом України ( далі ЦК України ). Так, частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином під час розгляду справи суд враховуючи наявність розписки про отримання позичальником [PERSON] у борг від [PERSON] грошової суми у розмірі 125 000 грн., та заява самого позичальника про визнання даних вимог, вважає доведеним у судовому засіданні наявність договору позики від 15.07.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та наявність невиконаного грошового зобов`язання на суму 125 000 грн., а тому позовні вимоги в даної частині є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Одночасно із цим суд враховує що за змістом розписки предметом договору позики були саме 125 000 гривень, та жодного визначення предметом позики іншої грошової одиниці ( доларів США ) договір не має, а тому поверненню підлягають саме ти кошти яки визначені у якості позики. У постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата ВС пояснила, що принцип «jura novit curia» зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини. Окремо зазначено, що «самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Також у цій постанові Велика Палата ВС окреслила такі обов`язки суду: надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Додатково про обов`язок суду застосувати принцип «jura novit curia» Велика Палата Верховного Суду нагадала в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц: неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У даному випадку суд, встановивши що предметом позики від 15.07.2016 року є грошова сума у розмірі 125 000 грн.. яка не була повернута у строк визначений договором ( 15.07.2019 року ) суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати положення ч.2 ст. 625 ЦК України, за змістом якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розраховуючи індекс інфляції та 3% річних за період з дня початку заборгованості - 16.07.2019 року по день винесення рішення - 30.03.2022 року, суд встановив, що інфляційне збільшення боргу встановили за вказаний період 24 186,34 грн., а розмір компенсації за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у вигляді застосування 3% річних за вказаний період складає 10 160,96 грн., таким чином загальна сума заборгованості з урахуванням відповідної компенсації за несвоєчасність виконання грошового зобов`язання, на момент винесення рішення встановлюється судом у розмірі 159 347,30 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. Що стосується вимог не лише до боржника а і до [PERSON] як колишньої дружини боржника, суд визначає наступне. Тлумачення частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Як зазначалось раніше, обов`язок доведеності позовних вимог покладається на позивача. Позивачем не доведено факт використання грошей отриманих за вказаним договором в інтересах сім`ї. Лише визначення у розписці такого наміру боржника, рівно як і заява боржника на використання даних грошей на придбання спільного автомобілю не може бути достатніми доказами, яки дають суду можливість визначити їх як переконливими доказами на підтвердження такого факту. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що при розгляді справи позивачем не було доведене факт використання отриманих 15.07.2016 року боржником [PERSON] у якості позики 125 000 грн., саме в інтересах сім`ї , тем більш, саме на придбання транспортного засобу, а тому , позовні вимоги до [PERSON] слід вважає не доведеними та такими що не підлягають задоволенню. Вищевказані обставини надають суду можливість прийти висновку що такими що підлягають задоволенню є вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованість за договором позики від 15.07.2016 року, з урахуванням визначеної судом розміру компенсації за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно вимог ч.2 ст. 625 ЦК України у вигляді інфляційних витрат та 3% річних за борговий період з 16.07.2019 року по день винесення рішення, у сумі 159 347,30 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення до суду із позовом позивач сплатив судовій збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується фіскальним чеком ( а/с 1 ), а тому, вказані судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: partial