Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся з до суду позовом, в якому зазначає, що на підставі договорів купівлі-продажу від 25.12.2007 року він та [PERSON] є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . 26.12.2007 року зазначене нерухоме майно було передано ними в іпотеку АКІБ «Укрсиббанк». Відповідно до рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни № 29416575 від 26.04.2016 року право власності на земельну ділянку площею 0,1065 га, кадастровий номер 1210100000:03:189:0029 та домоволодіння (літ. Ф-1-житловий будинок, літ. В-сарай, літ. Г-сарай, літ. Д, Е-убиральні, № 1-6-споруди, І, ІІ, ІІІ, ІV-замощення), які розташовані за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25.10.2018 року по справі № 202/8096/16-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.04.2019 року та постановою Верховного Суду від 04.02.2021 року, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни № 29416575 від 26.04.2016 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на зазначене нерухоме майно було визнано незаконним та скасовано. Позивач відзначає, що в порушення пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, відповідачем не було належним чином перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими вимогами та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, зокрема, заборону відчуження. Крім того, відповідачем вчинено реєстраційні дії на підставі рішення суду, яке відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Таким чином, незаконним рішенням відповідача його було позбавлено права власності на належне йому нерухоме майно, що призвело до його моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За цих підстав позивач просить стягнути з приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 150000 грн., а також судові витрати. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Під час підготовчого засідання представником відповідача - адвокатом Новіковою Н.В. був поданий відзив на позов [PERSON] , в якому зазначено, що згідно зі статтею 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів, яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Зазначає, що [PERSON] було подано для державної реєстрації права власності підроблене рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11.10.2013 року по справі 123/1947/13-ц. Отже, на її думку, нотаріус не несе відповідальності та не повинен відшкодовувати моральну шкоду. Вважає, що позивачем заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача не доведено, розмір моральної шкоди необґрунтований. Тому просила у задоволенні позову відмовити. На відзив представника відповідача представником позивача - адвокатом Скибою В.В. була подана відповідь, в якій відзначено, що згідно з листом Міністерства юстиції України від 14.09.2016 року за № 6689/8/32-16 у разі, коли документом, поданим для державної реєстрації прав, є рішення суду, державний реєстратор з метою встановлення набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі такого рішення суду обов`язково використовує відомості Єдиного державного реєстру судових рішень, що відкриті до загального доступу на офіційному веб-порталі судової влади, щодо наявності в цьому реєстрі електронної копії такого рішення, відповідності за документарною інформацією та реквізитами. Вважає, що під час реєстрації права власності на підставі рішення суду, яке відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень, мала місце необережна форма вини відповідача. У зв`язку з чим наполягав на задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. В свою чергу, представником відповідача були подані заперечення, в яких зазначено, що зміни до пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, щодо обов`язку державного реєстратора використовувати відомості Єдиного державного реєстру судових рішень, набрали чинності 16.09.2016 року. Проте позивач посилається на порушення його прав рішенням від 26.04.2016 року, на момент прийняття якого жодним нормативно-правовим актом не було передбачено обов`язку використання Єдиного державного реєстру судових рішень. Крім того, зазначила, що рішенням відповідача позивача не було позбавлено житла. Показаннями свідка не доведено заподіяння моральної шкоди. З огляду на наведене, наполягала на відмові в задоволенні позову. Ухвалою Індустріального районного суду місті Дніпропетровська від 09 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Крім того, сторона позивача звернула увагу на те, що згідно з показаннями [PERSON] , допитаного як свідка у кримінальному провадженні, він ніколи не був у приватного нотаріуса Грамс (Щетілової) О.В. , документи, пов`язані з реєстрацію нерухомого майна та подальшою реалізацію [PERSON] , не підписував, довіреність на вчинення вказаних дій не видавав. Представник відповідача - адвокат Новікова Н.В. у судовому засіданні позов не визнала. Крім того, просила застосувати позовну давність по позовних вимог [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що позивач був його сусідом. Зі слів позивача йому відомо, що у 2016 році в нього відібрали нерухомість. У цей період у позивача почалися проблеми в сім`ї та зі здоров`ям, так як нерухомість була в іпотеці. Позичав [PERSON] гроші, викликав швидку допомогу. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 25 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4343, [PERSON] та [PERSON] кожний придбали по 1/2 частині домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4354, [PERSON] та [PERSON] кожний придбали по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,1065 га, кадастровий номер 1210100000:03:189:0029, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивача на зазначене нерухоме майно було зареєстровано в установленому порядку. 26 грудня 2007 року між АКІБ Укрсиббанк, з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] , з другої сторони, був укладений договір іпотеки № 11277732/11277415/11277583/11278370/11277496, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А. В. та зареєстрований в реєстрі за № 5852, згідно з яким у забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами від 26 грудня 2007 року № 1127773200, № 11277415000, № 11277583000, № 11278370000, № 11277496000 вищевказане домоволодіння разом із земельною ділянкою було передано в іпотеку банку. 14 січня 2008 року іпотеку було зареєстровано в державному реєстрі за № 6392505. Згідно з рішенням приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. № 29416575 від 26.04.2016 року право власності на земельну ділянку площею 0,1065 га, кадастровий номер 1210100000:03:189:0029 та домоволодіння (літ. Ф-1-житловий будинок, літ. В-сарай, літ. Г-сарай, літ. Д, Е-убиральні, № 1-6-споруди, І, ІІ, ІІІ, ІV-замощення), які розташовані за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] . Вказана реєстраційна дія була вчинена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. на підставі рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1947/13-ц, згідно з яким визнано недійним договір кредиту від 26 грудня 2007 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк», визнано недійсним договір іпотеки від 26 грудня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за номером 5852, скасовано запис про іпотеку та обтяження нерухомого майна, а також визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 1065 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25.10.2018 року по справі № 202/8096/16-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.04.2019 року та постановою Верховного Суду від 04.02.2021 року, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни № 29416575 від 26.04.2016 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на зазначене нерухоме майно було визнано незаконним та скасовано. Ухвалюючи зазначене рішення, суд виходив із того, що на момент вчинення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. реєстраційних дій у державному реєстрі містився запис від 07 жовтня 2015 року про арешт усього майна [PERSON] (номер запису 11513581, обтяжувач Кіровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції), записи від 26 грудня 2007 року №№ 6321917, 6322100, 6322275 про заборону відчуження нерухомого майна - земельної ділянки по [ADDRESS] , запис від 28 грудня 2012 року № 13459475 про арешт усього майна [PERSON] (обтяжувач Бабушкінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції). Крім того, рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1947/13-ц про визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно по [ADDRESS] відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Натомість за вказаним номером справи значиться ухвала суду від 04 квітня 2013 року про залишення цивільного позову без розгляду. Таким чином, суд вважав, що рішення та дії приватного нотаріуса Щетілової О.В. щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] не відповідали чинному законодавству. Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, [PERSON] посилається на те, що приватним нотаріусом Щетіловою О.В. було порушено його право власності на нерухоме майно, чим завдано йому моральних страждань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що порядок здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами як спеціальними суб`єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора. Відповідно до пункту 1 статті 2 даного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першої статті 11 цього Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Пунктом 19 вказаного Порядку передбачено, що під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав. У даному випадку незаконність рішення приватного нотаріуса Щетілової О.В. від 26.04.2016 року, внаслідок якого було припинено право власності позивача на належні йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, що розташовані по [ADDRESS] , встановлена рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року має преюдиційне значення при розгляді цієї справи. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з роз`ясненнями, які були викладені у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд звертає увагу, що відповідно до статті 27 Закону України «Про нотаріат» шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі. Нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Отже, законом передбачено відшкодування шкоди нотаріусом за умови сукупність таких обставин: наявності незаконності або недбалості в діях нотаріуса, відсутності підстав для звільнення його від відповідності, настання шкоди для особи, причинний зв`язок між такими діями нотаріуса і шкодою. Суд бере до уваги, що на час вчинення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. дій з державної реєстрації переходу прав власності на нерухоме майно діяла заборона відчуження земельної ділянки на підставі договору іпотеки від 26.12.2007 року, а також був чинним арешт майна позивача на підставі постанови державного виконавця від 21.12.2012 року, про що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містилися відповідні відомості. Крім того, рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року по справі № 123/1947/13-ц, на підставі якого відповідачем вчинено реєстраційну дію, було відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Натомість під таким номером містилася ухвала суду від 04 квітня 2013 року про залишення без розгляду позову про визнання права на спадкування, що очевидно свідчило про підроблення цього судового рішення. Доводи представника відповідача в судовому засіданні про те, що на час вчинення у квітні 2016 року реєстраційної дії Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, не було передбачено обов`язку державного реєстратора використовувати відомості Єдиного державного реєстру судових рішень, не спростовують незаконність рішення приватного нотаріуса Щетілової О.В. про державну реєстрацію переходу права власності на нерухоме майно, оскільки наявність нескасованого арешту всього майна [PERSON] , накладеного 21.12.2012 року, в будь-якому разі свідчила про наявність суперечностей між заявленими речовими правами на нерухоме майно та вже наявним обтяженням та перешкоджала здійсненню державної реєстрації права власності на це майно за [PERSON] з огляду на те, що рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року, копія якого була подана нотаріусу для державної реєстрації, не містило даних щодо скасування накладеного арешту. Крім того, сам зміст такого судового рішення на час вчинення реєстраційних дій у квітні 2016 року мав викликати у нотаріуса сумніви щодо його чинності з огляду на його винесення районним судом Автономної Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою з 2014 року, з порушенням виключної підсудності, так як нерухоме майно, що є предметом спору, знаходилося в місті Дніпропетровську. Більш того, суд звертає увагу, що згідно з цим рішенням за [PERSON] визнано право власності на майно позивача як на предмет застави за нібито укладеним договором позики. Отже, навіть не перевіряючи відомості Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідач, проявивши обачність, зокрема, під час скасування нею на підставі такого рішення у державному реєстрі записів про іпотеку та обтяження, яке виникло у позивача на користь банку, повинна була побачити відсутність у державному реєстрі записів про заставу чи інше обтяження нерухомого майна на користь [PERSON] . Відтак, хоча приватному нотаріусу Щетіловій О.В. й було пред`явлено підроблене рішення суду і на час вчинення реєстраційної дії законодавством не було передбачено обов`язку державного реєстратора (нотаріуса) перевіряти відомості Єдиного державного реєстру судових рішень, вона мала об`єктивну змогу це виявити, оскільки викладені в цьому рішенні відомості щодо наявності у [PERSON] права застави явно не узгоджувалися з даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які вона використовувала під час здійснення державної реєстрації, що в сукупності з іншими обставинами свідчило про очевидність підроблення даного документа і відповідачу нічого не заважало перевірити його дійсність, у тому числі шляхом використання Єдиного державного реєстру судових рішень. Суд вважає, що, незважаючи на відсутність у відповідача умислу, прийнявши незаконне рішення про реєстрацію права власності на належне позивачу майно за [PERSON] , приватний нотаріус Щетілова О.В. завдала позивачу моральні страждання, оскільки внаслідок своєї недбалості порушила право власності позивача, позбавивши його своєї власності, і, тим самим, можливості виконувати цивільно-правові зобов`язання за рахунок цього майна, яке знаходилося в іпотеці банку. Тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що внаслідок здійснених відповідачем реєстраційних дій позивач не був позбавлений свого житла, не спростовує заподіяння позивачу моральних страждань відповідачем, оскільки він був позбавлений належного йому майна. Відповідачем не надано доказів відсутності її вини у заподіянні позивачу моральної шкоди. Щодо конкретного розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, то суд ураховує правовий висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), згідно з яким розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зокрема, при визначенні розміру морального відшкодування позивачу, суд приймає до уваги обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань позивача, який позбавився своєї власності, яка виступала предметом іпотеки за його цивільно-правовими зобов`язаннями, протягом декількох років був змушений докладати зусиль до поновлення у судах своїх порушених прав, у тому числі внаслідок незаконного рішення нотаріуса про державну реєстрацію речових прав. За таких обставин, виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з приватного нотаріуса Щетілової О.В. на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. На переконання суду, такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає як обсягу моральних страждань, завданих позивачу винними діями відповідачки, так і майновому стану останньої, тобто не є непосильним для неї, оскільки вона обіймає посаду приватного нотаріуса та в силу закону несе відповідальність за свої незаконні дії чи недбалість. При цьому відповідач не надала доказів страхування її відповідальності як нотаріуса. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Суд вважає, що підстави для застосування за заявою представника відповідача позовної давності до вимог позивача відсутні, оскільки згідно з частиною першою статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (статті 280 ЦК України). Отже, на вимоги про відшкодування моральної шкоди позовна давність не поширюється, так як вони випливають із порушення особистих немайнових прав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень частини 1 статті 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1500 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позову, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1000 грн.

Outcome: partial