Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

[PERSON] в вересні 2021 року звернулася до суду з позовом до АТ «Ідея Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА Життя» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, вказавши, що 19.02.2014 року між нею та АТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № Р36.661.70002. Також цього дня нею було підписано заяву на приєднання до Договору добровільного страхування життя з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» № НПБ 2 від 20.03.2013 року. Відповідно до умов Кредитного договору Банк відкриває рахунок та надає Позичальнику кредит, а Позичальник отримує його на наступних умовах. Згідно з п. 1.1. Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 31 981,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами цього Договору та Додатком № 1 від 19.02.2014 року до даного Договору, який становить його невід`ємну частину. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців. За користування Кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 7,9% річних від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 2,05% від початкової суми кредиту (п. п. 1.4. - 1.5. Кредитного договору). Пунктом 2.4. Кредитного договору передбачено, що Банк має право стягнути з Позичальника пеню (штрафні санкції), що нараховується за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15% в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 дня по день повного погашення боргу за цим Договором. Позивачка вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору було порушено її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», ЗУ Про страхування» у зв`язку з чим, нею у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення, тому вона звернулась з даним позовом до суду. Так, позивачка вказує, що порушення своїх споживчих прав вона вбачає в наступному. 1) Порушення Відповідачем норм встановлених ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 У «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15, 23 цього Закону. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; \~ \~ \~ \~кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивачка стверджує, що її працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого їй було вручено кредитний договір, який вона не читаючи із-за дрібного шрифту підписала, надіючись на добросовісність працівника Банку. Вона вважає, що Відповідач, скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав їй як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Вона не мала часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк, хоча відповідач мав їй надати можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору їй роз`яснено та спонукав підписати договір швидше. Просила взяти до уваги, що даний договір містить безліч умов що регулюються законодавством, з яким вона ніколи в житті не зустрічалась, а тому не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди. Крім того наголошувала на тому, що вона не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, так як текст дуже дрібний. Враховуючи наведене, при укладенні Кредитного договору через не належну інформованість з боку Відповідача та необізнаність вона не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками банку їх умови. 2) Порушення Відповідачем норм встановлених ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» . Згідно з п. 1.5. Кредитного договору Позичальник сплачує плату за обслуговувані кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,05% від початкової суми кредиту, що становить 655,61 грн. Згідно із ч.ч 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. Виходячи з норм законодавства позивачка вважає незаконним встановлення у Кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Незаконність стягнення банком супутніх платежів (комісій за обслуговування кредитної заборгованості) встановлена в Постанові Верховного Суду України по справі № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року. А тому позивачка вважає, що п. 1.5. Кредитного договору повинен судом бути визнані не дійсним. 3) Порушення Відповідачем норм встановлених абз. 5, 11 п.2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних» Відповідно до п.5.10. Кредитного договору Позичальник надає Банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї Бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє Банк від обов`язку повідомлення про передачу його персональних даних пов`язаним товариствам Банку, партнерам Банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону та цього договору. Позичальник підтверджує, що отримав повідомлення про включення інформації про Позичальника до Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права Позичальника, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про Позичальника, для виконання зазначеної мети. Позивачка вважає, що пункт 5.10. Кредитного договору є незаконним та суперечить абзацу 5,11 п.2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних» з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Поряд з цим за ст. 32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди, крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини. Так відповідно до ст. 11 ЗУ «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також згідно п.б ст.6 ЗУ «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Поряд з цим відповідно абзацу 5,11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред`являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку. Також зазначає, що надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України. В той час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єктом персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону). На підставі викладеного позивачка вважає, що позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п. 5.10. Кредитного договору встановлено фактично її безвідкличність, є порушенням закону, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним. 4) Порушення Відповідачем норм встановлених ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та ст.11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п. 1.7. Кредитного договору Позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя. Цим договором Позичальник доручає та дає розпорядження переказати страховику, в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає Банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на страхування, яка додається до даного договору. Як вказує позивачка, що фактично вона начебто добровільно уклала з ПрАТ «СК «УНІКА Життя» Договір добровільного страхування життя № Р36.661.70002 від 19.02.2014року, що є частиною Кредитного договору. Договір страхування укладено на наступних умовах: Страховик: ПрАТ «Страхова компанія УНІКА Життя». Застрахована особа - Заявник. Вигодонабувач - ПАТ «Ідея Банк». Об`єкт страхування - майнові інтереси, що не суперечать чинному законодавству України пов`язані з життям Застрахованої особи. Термін страхування - 60 міс. Валюта страхування - гривня. Страхові випадки за договором НПБ 2 від 20.03.2013р.: - смерть Застрахованої Особи. Страхова сума та страхова виплата по цьому випадку встановлюється в розмірі 100 гривень. Страхова премія - одна гривня; - повна постійна втрата працездатності Застрахованої Особи внаслідок нещасного випадку, що стався під час дії Договору страхування. Страхова сума встановлюється в розмірі 28300,88 грн. Страхова премія - 1840,06 грн. Страхова виплата дорівнює сумі заборгованості за кредитним договором № Р36.661.70002 від 19.02.2014р. Страхові випадки за договором НПБ 2 від 20.03.2013р.: - смерть Застрахованої Особи. Страхова сума та страхова виплата по цьому випадку встановлюється в розмірі 100 гривень. Страхова премія - одна гривня; - смерть Застрахованої Особи внаслідок нещасного випадку, що стався під час дії Договору страхування. Страхова сума встановлюється в розмірі 28300,88 грн. Страхова премія - 1839,56 гривень. Страхова виплата дорівнює сумі заборгованості за кредитним договором № Р36.661.70002 від 19.02.2014р. Територія дії - Весь світ. В договорі зазначено, що це є ніщо інакше, як послуга з добровільного страхування, яку Позичальник купує у продавця цих послуг із залученням кредитних коштів Банку. Проте прямий обов`язок щодо такого страхування відповідно до статті 7Закону України «Про страхування» та іншим законодавством - невстановлений. Даний кредитний договір був типовим і як пояснили позивачці в банку, що якщо вона не погоджується на послуги з добровільного страхування, кредит не отримає. Також їй не надали можливості вибрати свою страхову компанію, а отже не може йти мова про свободу укладання договору страхування. Таким чином, умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими (в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Банк не повинен обмежувати вибір страхової компанії, так як це суперечить нормі закону. Враховуючи викладене, п. 1.7. Договору у якому вона ніби-то надає свою згоду на укладення за її рахунок договору добровільного страхування життя з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» повинен бути визнаний не дійсним. На підставі викладеного позивачка просить: визнати недійсним Договір кредиту № Р36.661.70002 від 19.02.2014 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк», а також визнати недійсною Заяву про приєднання до Договору добровільного страхування життя № Р36.661.70002 від 20.03.2013 року, укладеного між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІК Життя». 10.09.2021 ухвалою суду від відкрито провадження в даній справі та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору. 20.12.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження. Справу при значено до судового розгляду. [PERSON] в позовній заяві просила справу розглянути без її участі. Представник відповідача АТ «Ідея Банк» надав відзив на позов, в якому просив справу розглянути без участі відповідача та його представника. У відзиві на позов від представник відповідача АТ «Ідея Банк» заперечував проти доводів позивача посилаючись на те, що при укладенні Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Гак, підписавши договір, позивач засвідчила, що вона погодилася з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконувала умови кредитного договору та сплачувала відповідні кошти. Окрім цього, позивач погодився з умовами Кредитного договору, де визначена реальна річна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (в тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), тобто позивач була обізнана з реальної річної процентною ставкою та загальною вартістю кредиту в якому також входила комісія за обслуговування кредитної заборгованості. щодо надання інформації, і отримував відмову. Також підтвердженням того, що Позивач був ознайомлений з умовами підтверджує власноручно підписаний ним паспорт споживчого кредитування, який є в матеріалах справи. 19 лютого 2014 року [PERSON] особисто написала та підписала заяву про перерахування кредитних коштів на рефінансування кредитної заборгованості в інших банках, а саме АТ «Укрсиббанк». Окрім того 19.02.2014 року Позивач підписала довідку-повідомлення, якою була ознайомлена про умови кредитування, письмову згоду на обробку персональних даних та заяву зобов`язання. 19 лютого 2014 року Позивач особисто підписала заяву про приєднання до договору добровільного страхування життя № НПБ 2 від 20.03.2013 року. Позивач не надала жодних доказів, що ця заява була написана під примусом чи без можливості надання можливості вибрати інші компанії. За наведених обставин, а також з врахуванням тієї обставини, що Позичальник під час укладення Договорів ознайомлювалася з їх текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила, а зміст Договорів, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує її законних прав та інтересів, не вбачають жодних підстав для задоволення позову та повернення сплачених нею коштів за цим договором. Взагалі незрозуміло з позовних вимог Позивача яким чином банк порушив її права і які умови кредитного договору є несправедливими. Крім того представником відповідача було подано заяву про застосування термінів позовної давності, в якій представник зазначав, що 19.02.2014 року між Банком та Позивачем було укладено кредитний договір у відповідності до умов якої, банк надав кредит у розмірі 31981,00грн . Окрім того, перед укладанням кредитного договору Позивачу була доведена вся інформація стосовно договору, що підтверджується довідкою повідомленням підписаною особисто Позивачем 19.02.2014 року. Тому незрозуміло з яких підстав Позивач ще з 2014 року не зверталася до суду про визнання договору недійсними. Окрім того Позивачем написано заяву про перерахування кредитних коштів від 19.02.2014 року. Згідно ст.257 ЦК України - Позивач був наділений правом звернутися до суду з такими вимогами (позовом) лише до 20.02.2017, тобто до закінчення спливу трирічного строку позовної давності який обраховується з наступного дня після укладення Кредитного договору. Починаючи, з 21.02.2017 року таке право у Позивача є втрачене. А тому Позивач звернувся з таким позовом поза межами трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України. На підставі викладеного просив застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог та відмовити повністю в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи ПАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про судове засідання, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 19.02.2014 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № Р36.661.70002, відповідно до умов якого Банк відкриває рахунок та надає Позичальнику кредит в сумі 31 981,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами цього Договору та Додатком № 1 від 19.02.2014 року до даного Договору, який становить його невід`ємну частину. Окрім того, 19.02.2014 року Позивач підписала довідку-повідомлення, якою була ознайомлена про умови кредитування, письмову згоду на обробку персональних даних та заяву зобов`язання. Також 19.02.2014 [PERSON] було підписано заяву на приєднання до Договору добровільного страхування життя з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» № НПБ 2 від 20.03.2013 року. Крім того, 19.02.2014 року [PERSON] було написано та підписано заяву про перерахування кредитних коштів на рефінансування кредитної заборгованості в інших банках, а саме в АТ «Укрсиббанк». 19 лютого 2014 року Позивач особисто підписала заяву про приєднання до договору добровільного страхування життя № НПБ 2 від 20.03.2013 року. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом та не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. В ч.1 ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України). При цьому, відповідно до вимог ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435своІ8) «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку: (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає; І) вчинення дій. що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст. 18 закону №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору Верховний суд України у своїй постанові від 08.06.2016 (справа № 6-330цс16) зазначив наступне: «Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2. 3): надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4)». Згідно з правовою позицією Судової палати з цивільних справах Верховного Суду України від 02.12.2015р. у справі № 6-1341цс15, - інформація про реальні умови кредитування, сукупну вартість кредиту, детальний розпис відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору, однак навіть у випадку ненадання банком такої інформації споживачу не є підставою визнання його недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК. Крім цього Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі: позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови: відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки: у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Як наслідок, правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. В п.8 постанови вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Також, в п. 9 вказано, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. В своєму позові [PERSON] не заперечує того, що їй було надано банком кредитний договір та посилається на те, що вона з ним не ознайомилась через брак часу та дрібний шрифт друку договору. В той же час, враховуючи викладені норми законодавства України, [PERSON] була вільною у виборі кредитодавця, умов кредитування та в разі виникнення будь яких сумнівів могла не укладати кредитний договір з АТ «Ідея Банк». З врахування викладеного суд приходить до висновку, що кредитний договір №Р36.661.70002 від 19.02.2014 року було укладено сторонами в письмовому вигляді. При цьому [PERSON] була вільною у виборі кредитодавця та обрала кредитування в АТ «Ідея Банк» за умовами, які вважала зручними для себе. Зауважень чи заперечень щодо умов кредитного договору на час його підписання позивачкою не було заявлено. [PERSON] також не було надано доказів того, що підписання Заяви про приєднання до Договору добровільного страхування життя № Р36.661.70002 від 20.03.2013 року, укладеного між нею та ПАТ «Страхова компанія «УНІК Життя», було беззаперечною умовою для укладення кредитного договору №Р36.661.70002 від 19.02.2014 року, оскільки у тексті кредитного договору зазначено про необхідність страхування життя позичальника, проте відсутнє посилання на будь-яку страхову компанію/організацію. А тому суд приходить до висновку, що при укладенні даного кредитного договору та договору страхування сторонами дотримано вимоги, необхідні для чинності цього правочину передбачені Цивільним кодексом України, а також з урахування вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Договори містять всі істотні умови, по яких сторони в належній формі досягли згоди. Крім того слід зазначити, що судом не встановлено порушення АТ «Ідея Банк» ЗУ «Про захисти персональних даних», оскільки [PERSON] було особисто підписано Заяву про приєднання до Договору добровільного страхування життя № Р36.661.70002 від 20.03.2013 року, укладеного між нею та ПАТ «Страхова компанія «УНІК Життя» від 19.02.2014 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави, для задоволення позову про визнання недійним кредитного договору та Заяви про приєднання до Договору добровільного страхування життя, оскільки в ході розгляду справи судом позивачем на дано та не наведено належних та допустимих аргументів, а також не надано для суду будь-яких доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідач просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог [PERSON] щодо визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1 503цс 16 від 21.1 2.2016 року; №6-3029цс 16 від 8.06.2016 року. Кредитний договір було укладено сторонами 19.02.2014 року, тобто перебіг позовної давності розпочався саме з 19.02.2014 року та закінчився 20.02.2017 року. З даним позовом позивачка звернулась 03.09.2021 року, тобто поза межами позовної давності. При цьому суд враховує, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо направлення на адресу АТ «Ідея Банк» листів щодо порушення її прав, як споживача кредитних послуг, при укладенні Кредитного договору від 19.02.2014 року. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнена від сплати судового збору. Оскільки у позові відмовлено, тому судові витрати не стягуються. На підставі ст. ст. 11, 203, 205, 207, 215, 610, 611, 625, 626, 628, 638, 639, 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved