Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

В суд звернулася [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на житло за набувальною давністю, а саме на житловий будинок, що розташований за адресою: буд. [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка вказує, що на початку 90-х років заселилася з сім`єю у спірний житловий будинок. 07 серпня 1990 року вона зареєструвала своє місце проживання у спірному будинку разом з чоловіком [PERSON] , та синами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується записами у будинковій книзі по спірному будинку. З того часу позивачка постійно, відкрито і добросовісно користується спірним житловим будинком вже більше 30 років, що підтверджується записами будинковій книзі, згідно якої вона там зареєстрована з сім`єю з 07.08.1990 року, місце реєстрації не змінювалося всі ці роки, що також підтверджується штампом про реєстрацію місця проживання у паспорті позивача та у паспорті її чоловіка (свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] ), саме позивачка була користувачем телекомунікаційних послуг за спірною адресою, що підтверджується копіями рахунків та чеків за період з листопада 2006 року по травень 2008 року, є споживачем послуг з водовідведення та водопостачання, що підтверджується договором про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 06.01.2021 року та дублікатами чеків за 2021 рік. Однак як виявилося згодом, будинок перебуває у власності іншої особи, а саме [PERSON] . На руках у позивача знаходиться оригінал свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 03.05.1990 року. Згідно даного свідоцтва власником будинку є [PERSON] , місце проживання якого і на даний час згідно записів у будинковій книзі зареєстроване у спірному будинку. Однак, його фактичне місцезнаходження позивачці невідоме. На даний час позивачка має бажання розпоряджатися належним їй майном, однак не має такої можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Тому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: буд. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 січня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Позивачка [PERSON] , у підготовче судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву, в якій визнав позовні вимоги, клопотав про розгляд справ у його відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в т.ч. шляхом направлення судової повістки та оголошенням, розміщеним на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, відзиву на позов чи будь-яких доказів в заперечення позовних вимог не надав. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому згідно ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні було встановлено ряд фактичних обставин справи. Зокрема, що 07 серпня 1990 року позивачка зареєструвала своє місце проживання у спірному будинку разом з чоловіком [PERSON] , та синами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується записами у будинковій книзі по даному будинку. Також в судовому засіданні факт постійного, відкритого, безтитульного і добросовісно користування [PERSON] , спірним житловим будинком вже більше 30 років, підтверджується будинковою книгою, згідно якої позивачка там зареєстрована з сім`єю з 07.08.1990 року, місце реєстрації не змінювалося всі ці роки, що також підтверджується штампом про реєстрацію місця проживання у паспорті позивачки серії [NUMBER] та у паспорті її чоловіка (свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] ). Також судом встановлено, що саме позивачка [PERSON] , була користувачем телекомунікаційних послуг за спірною адресою, що підтверджується копіями рахунків та чеків за період з листопада 2006 року по травень 2008 року, є споживачем послуг з водовідведення та водопостачання, що підтверджується договором про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 06.01.2021 року та дублікатами чеків за 2021 рік. Тому матеріалами справи було підтверджено факт, що з 1990 року позивачка постійно, відкрито і добросовісно користуєтьсяся спірним житловим будинком. Відповідачі жодним чином не заперечували тієї обставини, що таке володіння житловим будинком з боку позивачки було добросовісним. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих таперехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Таким чином, суд вважає встановленими та такими, що не підлягають доведенню, обставини заволодіння позивачкою житловим будинком [ADDRESS] , з 2001 року, а також факт відкритого та безперервного володіння нею цим будинком. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1, 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності таких умов: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. По-четверте, необхідною умовою є відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При цьому,володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивачкою доведено наявність всіх вказаних умов, що є підставою для задоволення позову. Як вже зазначалось, сторони визнали відкритий та безперервний характер володіння будинком, оскільки позивачка [PERSON] , користується будинком постійно, та не тільки відповідачам та іншим особам, тай органам місцевого самоврядування було про це відомо. Позивачка та члени її сім`ї продовжують володіти житловим будинком і на час судового розгляду справи. При цьому суд констатує, що з 2001 року, що позивачка ставилась до житлового будинку, як до свого власного - безперешкодно володіла ним, утримувала, здійснювала капітальний та поточний ремонт. Ці обставини підтверджуються наданими позивачами доказами. Позивачка оплачувала електроенергію. Також сторонами підтверджено і безтитульність володіння [PERSON] , житловим будинком [ADDRESS] . Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. З урахуванням сукупності вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] , яка з 2001 року добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном - житловим будинком, [ADDRESS] , і продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном, несе витрати на його утримання, більше десяти років, відповідачами по справі спростувань вказаних обставин та вимог про повернення цього нерухомого майна не заявлено, набула права власності на це майно, у зв`язку з чим її позов підлягає задоволенню. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивачка не ставить.

Outcome: approved