Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до договору дарування квартири від 12.03.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Неллі Анатоліївною та зареєстровано у реєстрі за №1079. Також вказує, що в цій квартирі зареєстровані він - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради №17481-01-10 від 10.08.2021р. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що на даний час [PERSON] в цій квартирі не проживає, вона виїхала в грудні 2013 року до Сполучених Штатів Америки, штат Іллінойс в місто Чикаго, де і проживає разом зі своєю донькою [PERSON] , яка навчається у LAKE VIEV HIGH SCHOOL. Між тим, позивач інформує, що відповідач у цій квартирі зареєстрована, але не проживає і це підтверджується актом опитування сусідів від 16.10.2020р. та довідкою, виданою ТОВ «ЖЕК «Будівельник №36» від 16.10.2020р. Разом з тим, зауважує, що заяву про зняття з реєстраційного обліку відповідач подати не має змоги, так як перебуває за межами держави Україна, тому він і вимушений звернутися із даним позовом до суду для захисту своїх прав, оскільки своїми діями [PERSON] (відповідач) порушує його законне право володіти та розпоряджатися своїм нерухомим майном. Крім того, вказує, що він вимушений витрачати додаткові кошти на оплату комунальних послуг за зареєстровану особу. Акцентує увагу суду на тому, що оскільки відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання, а саме у квартирі [ADDRESS] , та не приймає участі у витратах на його утримання, поважності причин тривалої відсутності за місцем реєстрації не має, також відсутні договірні відносини на користування нерухомим майном між позивачем і відповідачем, то позивач вважає, що відповідач лаправо користування вказаною квартирою, і позивач як власник, має право захищати своє право власності в обраний ним спосіб. Отже, враховуючи зазначені вище обставини, посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 319,321, 383, 391, 401, 404, 405 ЦК України, позивач просить суд, - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.12.2021 позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, заперечень щодо такого порядку розгляду справи сторони не надали. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, вказані у позовній заяві. Суду пояснив, що відповідач, яка є його дочкою, вже 8 років не проживає у квартирі [ADDRESS] , оскільки вона виїхала на проживання до Сполучених Штатів Америки. Звертає увагу, що оплату комунальних послуг здійснює він сам, квартира за вказаною вище адресою належить йому особисто. Додав, що особисті речі відповідача у квартирі відсутні, також у квартирі проживає він та його дружина. Судові витрати (судовий збір) бажає залишити за собою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом неодноразово повідомлялася у встановленому законом порядку про місце, день та час розгляду справи. Причини неявки суду не відомі. Відзив на позов не подано. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON] , яка повідомлялася у встановленому законом порядку про час, дату і місце судового засідання та не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву проти позову та проти такого порядку розгляду справи не заперечував позивач. Враховуючи пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач - [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 12.03.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А., реєстраційний №1079. У відповідь на адвокатський запит [PERSON] , Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради повідомило, що відповідно до наявної адресної картки особи, за адресою [ADDRESS] зареєстровано 4-ри особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується листом від 10.08.2021р. за №17481-01-10. Між тим, як вбачається із акту опитування сусідів від 16.10.2020р., затвердженого директором ТОВ «ЖЕК «Будівельник»», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з грудня 2015 року у квартирі [ADDRESS] не проживають. Згідно довідки ТОВ «ЖЕК «Будівельник»» за №36 від 16.10.2021р., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з грудня 2015 року у квартирі [ADDRESS] не проживають. Також матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 17.02.2022р. Виконавчим комітетом Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області. До того ж, в судовому засіданні також встановлено, що особистих речей відповідача у квартирі за вищевказаною адресою немає, добровільно знятися з реєстрації вона не має можливості, оскільки тривалий час проживає за кордоном. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] без поважних причин повністю втратила зв`язок з помешканням, її речі у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги вона не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачу у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із правовідносин щодо захисту права власності, що регулюється главою 28, 29 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, у тому числі припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Порядок здійснення права власності регулюється ст.319 ЦК України. Так, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як передбачено ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд вважає, що позивачем, в обґрунтування позовних вимог, вірно викладено посилання на положення ст.405 ЦК України, які підлягають до застосування за даних обставин. Так, як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останньою, як членом сім`ї позивача, створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що передбачений чинним законодавством, який регулює даний вид правовідносин. Так, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача, порушуються відповідачем, як членом його сім`ї, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання майном - не має можливості відчужити майно, а також користування майном - сплачує кошти за відповідача за житлово-комунальні послуги, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів у спростування обставин позову. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї позивача, не проживає у квартирі [ADDRESS] , без поважних причин з 2015 року (має інше місце проживання за кордоном), її особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник квартири, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися житловим приміщенням. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати слід залишити за позивачем, враховуючи його позицію, вказану у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved