Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів. Позивач зазначає у позові, що 24.11.2007 року вона з відповідачем уклала шлюб, який був зареєстрований виконкомом Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 33. Від шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що подружнє життя не склалося. Причиною подання заяви про розірвання шлюбу зазначає: постійні сварки, побутові проблеми, втрата поваги та довіри. Відповідач протягом останніх чотирьох років живе окремо разом з його батьками. За наведених обставин позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. Вказує, що діти після розірвання шлюбу залишаться проживати за постійним місцем проживання матері, спору сприводу визначення їх місця проживання у сторін немає. Окрім того позивач вказує на те, що для нормального утримання дітей необхідні кошти для оплати харчування, шкільного приладдя, одягу, взуття тощо, тому матеріальна участь батька в утриманні дітей повинна бути постійною та достатньою. Вказує, що на даний час відповідач працює будівельником, однак його щомісячний дохід їй невідомий. На підставі викладеного позивач просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного між нею та [PERSON] , залишити дітей проживати разом з позивачем та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідно віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді від 15.11.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак подали заяву про розгляд справи без їх участі, підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився всупереч тому, що був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Разом з тим подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав частково, зокрема не заперечив проти розірвання шлюбу та визнав позов в частині стягнення аліментів у розмірі 1300 грн. Акцентує увагу на тому, що немає постійного заробітку, тому вважає зазначений позивачем розмір аліментів надмірним для себе. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований виконкомом Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 33, що підтверджується доданим до справи свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Від шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження Серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження Серії [NUMBER] ). Позивач зазначає, що протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач тривалий час живе окремо, спільне ведення господарства припинено, втрачено почуття любові та поваги. Кожний із них має різні погляди на сімейне життя. За наведених обставин позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. Як вбачається з матеріалів справи стороною відповідача не подано до суду жодних заперечень, відзиву щодо позову, такий жодного разу не з`явився в судові засідання. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач подав заяву, у якій погоджується на розірвання шлюбу. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знаходить. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Зі змісту позову вбачається, що після розірвання шлюбу діти залишаються проживати за постійним місцем проживання матері, спору сприводу визначення їх місця проживання у сторін немає. За правилами ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Принцип ст.6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття "розлучення"не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дітей та інші обставини, що мають значення, серед яких переважну готовність матері створити дітям умови для виховання та розвитку нармальну атмосферу, проти чого також не заперечила сторона відповідача. Тому суд вважає, що вимога позову про встановлення місця проживання дітей разом з позивачем є обгрунтована та підлягає до задоволення. Окрім того позивач вказує на те, що для нормального утримання дітей необхідні стабільні грошові кошти, тому позивач змушена звернутись до суду з вимогою про стягнення аліментів. Таким чином сторона позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач погоджується тільки на стягнення аліментів у розмірі 1300 грн. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. З урахуванням вимог ст.ст.182, 184 СК України суд доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі та що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд, враховуючи вищезазначені норми закону, приймає до уваги фактичні обставини справи те, що відповідачем не надано доказів щодо аліментних стягнень за іншими виконавчими листами, чи що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, тощо, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на кожного до досягнення дітьми повноліття. На думку суду, аліменти в такому розмірі достатні для забезпечення мінімальних потреб дитини та не будуть ставити у скрутне становище платника аліментів, що буде відповідати засадам законності та справедливості. При цьому суд переконаний, що вказаний відповідачем бажаний розмір аліментів у розмірі 1300 грн. не є достатнім аби забезпечити належним чином неповнолітніх дітей всім необхідним. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Крім того, позивач, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів, а тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992,40 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1816 грн.

Outcome: partial