Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

20 жовтня 2021 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що між ним та [PERSON] 16.12.2020 року був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В.Л. за реєстровим номером 1240, згідно якого він надав у позику [PERSON] грошові кошти у сумі 1500000 грн. на строк до 01.08.2021 року. Але, обумовлений вищевказаним договором позики строк, відповідачем грошові кошти відповідачу не повернуті. Він уникає зустрічей з ним, на телефонні дзвінки не відповідає, взагалі змінив номер мобільного телефону. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив його задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. В ухвалі про відкриття провадження від 13.12.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвала, копія позову з додатками була надіслана відповідачу належним чином, з рекомендованим повідомленням. Відзиву на позовну заяву від [PERSON] до суду не надійшло. 02 лютого 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Поза межами судового засідання від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій останній зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач по справі [PERSON] до зали судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, суд провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, судом встановлено, що між сторонами виникли відносини позики. Відповідно до ч. 1 ст.1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Таким чином, договір позики, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З матеріалів справи встановлено, що 16.12.2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В.Л. за реєстровим номером 1240, згідно якого позивач [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 1500000 грн. на строк до 01.08.2021 року (а.с.5). Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року справа № 14-465цс18). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.12.2017 року справа № 309/3458/14-ц). Відповідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України, передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У строк, встановлений у договорі позики, відповідач грошові кошти не повернув, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом до задоволених вимог.

Outcome: approved