Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-24 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання недійним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що 12 березня 2013 року вона з відповідачем уклала договір купівлі-продажу 18/25 частин домоволодіння , розташованого по [ADDRESS] . Вказаний договір позивачка вважає недійсним, адже в момент укладення договору вона не отримувала від відповідача кошти за майно, яке виступало предметом договору. Натомість, за угодою сторін, відповідач надав позивачу розписку, на підтвердження отримання коштів, які він мав сплатити за договором купівлі-продажу, в борг, зобов`язуючись їх повернути до квітня 2019 року. Договір позики передбачав можливість звернення стягнення на нерухоме майно яке складається зі спірного житлового будинку та господарських будівель та споруд. Однак відповідач коштів, щодо яких він надав розписку, позивачу не повернув, в чому позивач вбачає невиконання умов договору купівлі-продажу. Оскільки укладений договір купівлі-продажу не призвів до отримання продавцем коштів за продане нерухоме майно, позивачка вважає, що це не створило юридичних наслідків, що веде до нікчемності правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка прохала суд визнати недійним договір купівлі-продажу 18/25 частин домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] зі скасуванням відповідного запису про державну реєстрацію права власності на відповідне майно за відповідачем. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У встановлений судом строк, відповідач відзиву не подав. В судовому засіданні, позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, проте вказала, що договір позики між нею та відповідачем був фіктивним. Коштів у борг відповідачу не передавала. Написання розписки було обумовлено необхідністю уникнення стягнення на відповідні кошти з боку кредиторів позивачки за іншими зобов`язаннями. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяви про визнання позову, зокрема, відповідач підтвердив обставини, вказані у якості підстав позову, зокрема, невиконання домовленостей з [PERSON] , а саме несплату обіцяних та передбачених розпискою коштів, а тому наполягав на визнанні договору купівлі-продажу недійсним та скасування його державної реєстрації. Розгляд справи прохав провести у його відсутність (а.с.24-25, 28, 56,57). Третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 23 березня 2013 року, позивачка, [PERSON] , продала відповідачу, [PERSON] , 18/25 частин домоволодіння , розташованого по [ADDRESS] (п.1 Договору). В момент укладення договору сторони підтвердили, отримання продавцем коштів за продаж відповідного майна, розмір яких складає 183 750 грн (п.3 Договору). Окрім того сторони підтвердили, що відповідна угода не є фіктивною чи удаваною (п.18 Договору). Договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений (а.с.5). На підставі відповідного договору купівлі-продажу 12.03.2013 року проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем, [PERSON] на 18/25 частин домоволодіння, які були предметом договору (а.с.6, 30-31). Позивачка вказує, що коштів за продаж відповідного майна вона не отримала, а тому вважає, що договір не призвів до реального настання правових наслідків, що в свою чергу є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору. В контексті зазначеного, варто зауважити, що цивільним законодавством визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема він має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, ключовим є те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Для визнання правочину фіктивним потрібно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, при цьому намір вчинення його лише для вигляду повинен бути властивий діям обох сторін правочину. Тобто, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідних висновків дійшов Верховний суд під час касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі № 201/2832/19 в постанові від 31.03.2021. Статтею 655 ЦК України (в ред. від 19.01.2013, чинній на дату укладення договору) встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч.3 ст. 640 ЦК України, (в ред. від 19.01.2013), договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Окрім того ч.1 ст. 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Оцінюючи доводи сторін, в контексті вищенаведеного, суд зазначає наступне. По-перше, сторонами визнається, що кожна сторона на момент вчинення правочину мала намір отримати юридичні наслідки характерні для договорів купівлі-продажу. Тобто укладаючи договір з приводу нерухомого майна, позивачка бажала продати нерухоме майно та отримати кошти за нього, а відповідач відповідно бажав набути нерухоме майно за обумовлену суму коштів, що свідчить про відсутність у сторін умислу як до так і під час підписання договору укласти фіктивний правочин. Тобто, укладений договір відповідав їхньому внутрішньому волевиявленню. По-друге, сторони наголошують про наявність між ними окремої угоди з приводу порядку та строків виплати коштів, в якості оплати за продане майно, яка за домовленістю мала бути проведена в строк до квітня 2019 року. І хоча обставини, щодо порядку проведення між сторонами розрахунків за договором безпосередньо не належить до предмету доказування у вказаній справі (так як вирішується питання не про застосування наслідків порушення умов укладеного договору купівлі-продажу), однак сам факт намірів сторін повністю реалізувати положення договору свідчить про відсутність ознак фіктивності у вказаному правочині. По-третє, відбулася фактична передача предмету договору, а саме на підставі відповідного договору були зареєстровані речові права відповідача на 18/25 частин домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , і як зазначає позивачка (з чим погодився відповідач, визнаючи позов) [PERSON] почав фактично володіти як власник, здійснюючи утримання майна (сплачувати рахунки за комунальні послуги). По-четверте, показовим є те, що позивач зазначає, що про порушення свого права дізнався лише у квітні 2019 року, тобто до цього моменту, на протязі понад 6 років, позивач був переконаний в тому, що правочин є правомірним. Проте, характерною ознакою фіктивних договорів є обізнаність сторін в момент вчинення правочину, щодо юридичні наслідки по договору не будуть виконуватися взагалі. Таким чином, суд не вбачає доведеними ті обставини, з наявністю яких, закон пов`язує можливість визнати укладений договір недійсним. Презумпцію правомірності правочину, який виник між сторонами, позивачем не спростовано, так як обставини на які сторони посилаються не вказують на фіктивність правочину. Тому, незважаючи на визнання позову відповідачем, в контексті встановлених обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог підстави для розподілу судових витрат- відсутні.

Outcome: dismissed