Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кузнецовського міського суду Рівненської області з позовною заявою до КП «Вараштепловодоканал» ВМР у якій просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ № 11-к від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] »; - зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час відсторонення від роботи за період з 31 січня 2022 року по дату винесення судом рішення; - допустити позивача до роботи слюсаря з обслуговування теплових мереж 4 розряду групи транспортування теплової енергії дільниці з ремонту та обслуговування теплових мереж міста управління з експлуатації і ремонту зовнішніх інженерних мереж відповідно до робочої інструкції. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 02 червня 2015 року за наказом відповідача №101-к від 22 травня 2015 року позивач переведений слюсарем з обслуговування теплових мереж по 4 розряду, групи транспортування теплової енергії, дільниці з ремонту та обслуговування теплових мереж міста управління по експлуатації і ремонту зовнішніх інженерних мереж Кузнецовського міського комунального підприємства. 06 січня 2022 року позивача було інформовано про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 згідно наказу відповідача № 05 від 05 січня 2022 року. 31 січня 2022 року позивача ознайомлено з наказом №11-к від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] », у зв`язку з ухиленням (відмовою) працівника від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Позивач вважає наказ №11-к від 31 січня 2022 року незаконним та протиправним, таким, що порушив його право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження. Обмеження конституційного права на працю підзаконним пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, що став підставою для видання відповідачем оскаржуваного наказу, є таким, що суперечить ст. 3, ч. 2 ст. 22, ст. 43, ст. 64 Конституції України. Ні робочою інструкцією слюсаря з обслуговування теплових мереж 2-5 розряду групи транспортування теплової енергії дільниці з ремонту та обслуговування теплових мереж міста управління з експлуатації і ремонту зовнішніх інженерних мереж, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання щодо обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності щеплення проти COVID-19. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до обов`язкових щеплень віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу, а щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 за ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не є обов`язковим. Нормами частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. Звертає увагу суду на те, що на сьогодні не встановлено окремого порядку Законом про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19. Передбачено можливість відсторонення осіб від роботи лише в порядку, передбаченому у ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», він вимагає звернення відповідних посадових осіб державної санітарно-епідемічної служби з поданням у разі наявності підстав для відсторонення працівника. Вимога відповідача негайно повідомляти інспектора з кадрів з подальшим документальним підтвердженням наявності в позивача профілактичного щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря форми №028-І/о, є незаконною в силу статей 3, 19, 32 Конституції України, статті 286 Цивільного кодексу України. Стверджує, що відповідач обмежив його в конституційних правах: - право на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України, а також право на заробітну плату, яка є складовою права на працю відповідно до цієї статті Конституції України. Враховуючи вищевикладене, вважає, що наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку. У відзиві КП «Вараштепловодоканал» ВМР зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, надуманими та необґрунтованими. В обґрунтування відзиву зазначає, що наказом № 05 від 05 січня 2022 року відповідача повідомлено, що з 31 січня 2022 року буде здійснюватись відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення. Також, позивачу відомо, що у період відсторонення працівнику заробітна плата не нараховується, період відсторонення не зараховується до страхового стажу, не враховується при визначенні строку нарахування відпустки та, що оплата тимчасової непрацездатності в цей період не здійснюється. Наказом № 11-к від 31 січня 2022 року позивача відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення, але не більш ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. З цим наказом позивач особисто ознайомився 31 січня 2022 року, про що свідчить його особистий підпис. Станом на 31 січня 2022 року позивач не надав документ про проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про протипоказання до вакцинації. Орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я видав накази № 2153 від 04 жовтня 2021 року та № 2664 від 30 листопада 2021 року саме з метою запобігання поширення працівниками інфекційної хвороби, визначення якої закріплене абз.1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Вважає, що позиція позивача про те, що підстава відсторонення працівника від роботи, передбачена ст.46 КЗпП України, а саме «в інших випадках, передбачених законодавством» не може бути застосована, оскільки щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічним показником, безпідставна. Зазначає, що відсутнє порушення права на працю, визначене статтею 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинено, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я безпеки людини. Вважає, що в даному випадку обов`язкове щеплення слід розцінювати як одну з вимог при прийнятті на певну роботу, яка встановлюється залежно від специфіки праці. Зазначає, що обмеження прав осіб, які відмовились від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації та порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також те, що інтереси суспільства превалюють над інтересами однієї особи, тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадянське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб. Стверджує, що відповідач, відповідно до вимог статті 46 КЗпП на підставі діючого законодавства, правомірно, відсторонив слюсаря з обслуговування теплових мереж від роботи, наслідки у вигляді відсторонення були спричинені свідомим порушенням позивачем діючого законодавства. Вимога надати сертифікат про вакцинацію або медичну довідку про абсолютні протипоказання до вакцинації не вважається втручанням в приватне життя, і така вимога не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Відтак, позов є необгрунованим та таким що не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 22 березня 2022 року. 22 березня 2022 року розгляд справи відкладено на 04 квітня 2022 року. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника на підставі наявних письмових матеріалів і доказів, враховуючи практику апеляційного суду у справі № 149/3271/21. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. У задоволенні позовних вимог просить відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 12 листопада 2002 року прийнятий по переводу покрівельником рулонних покрівель та покрівель із штучних матеріалів по 3 розряду в ремонтне управління на ремонтно-будівельну дільницю Кузнецовського міського комунального підприємства. Відповідно до наказу № 101-к від 22 травня 2015 року [PERSON] переведений слюсарем з обслуговування теплових мереж по 4 розряду, групи транспортування теплової енергії, дільниці з ремонту та обслуговування теплових мереж міста, управління по експлуатації і ремонту зовнішніх інженерних мереж Кузнецовського міського комунального підприємства. Рішенням Вараської міської ради від 25 червня 2021 року № 524 «Про внесення змін до установчих документів та затвердження статуту комунального підприємства «Вараштепловодоканал» Вараської міської ради в новій редакції», змінено назву Кузнецовського міського комунального підприємства на комунальне підприємство «Вараштепловодоканал» Вараської міської ради. 05 січня 2022 року в.о. директора КП «Вараштепловодоканал» ВМР видано наказ № 05 відповідно до якого зобов`язано керівників структурних підрозділів повідомити персонал КП «Вараштепловодоканал» ВМР про те, що з 31 січня 2022 року буде здійснюватись відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових щеплень проти COVID-19. Строк відсторонення - до усунення причин, що його зумовили. У період відсторонення працівника заробітна плата не нараховується, період відсторонення не зараховується до страхового стажу, не враховується при визначенні строку нарахування відпустки, оплата тимчасової непрацездатності в цей період не здійснюється. Відповідно до п.2 вказаного наказу працівники, які пройшли профілактичне щеплення проти COVID-19, або мають протипоказання до вакцинації проти COVID-19, зобов`язані повідомити інспекторів з кадрів з подальшим документальним підтвердженням. З наказом № 05 від 05 січня 2022 року позивач ознайомлений 06 січня 2022 року, що підтверджується його підписом у списку персоналу дільниці теплопостачання щодо інформування про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 згідно наказу № 05 від 05 січня 2022 року. Станом на 31 січня 2022 року позивач не надав документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 , що підтверджується актом № 011/20 від 31 січня 2022 року. Станом на 31 січня 2022 року позивач не надав документ про проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про протипоказання до вакцинації, що підтверджується актом № 011/20 від 31 січня 2022 року. Згідно наказу № 11-к від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] » у зв`язку з ухиленням (відмовою) від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 [PERSON] , слюсаря з обслуговування теплових мереж 4 розряду, відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення, але не більш ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. З наказом № 11-к від 31 січня 2022 року позивач ознайомився 31 січня 2022 року, про що свідчить його особистий підпис на наказі. Підставами наказу зазначено наказ «Про інформування щодо обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19» № 05 від 05 січня 2022 року, акт про ненадання документа про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до такого щеплення від 31 січня 2022 року № 011/20, положення нормативно-правових актів, що вказані в преамбулі наказу. У преамбулі наказу № 11-к від 31 січня 2022 року міститься посилання на ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 30 листопада 2021 року № 2664, п. 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст. 46 КЗпП. У зв`язку з зупиненням дії наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» із 02 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні [PERSON] , слюсар з обслуговування теплових мереж, допущений до роботи (наказ № 88 від 01 березня 2022 року). Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою КМУ від 25 березня 2015 року N 267 головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України. Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року за N 521 перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року N 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Постановою КМУ від 09 грудня 2022 року N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами КМУ від 11 березня 2020 року N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року N 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року N 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року N 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. 30 листопада 2021 року наказом МОЗ № 2664 внесено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. З урахуванням вказаних змін обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, крім інших категорій, працівники комунальних підприємств, установ та організацій. Наказ № 2664 опубліковано в журналі «Офіційний вісник України» від 31 грудня 2021 року № 100, набрав чинності 31 січня 2022 року. Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року N 2153 передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку N 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року N 595, зареєстрованого в МЮ України 10 жовтня 2011 року за N 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11 жовтня 2019 року N 2070). Відтак, вакцинування можуть не робити лише ті працівники комунальних підприємств, установ та організацій, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар може також скеровувати пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення, чи здійснювати вакцинацію чи відтермінувати її до певного часу. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Надання інформації щодо проведених щеплень не є порушенням права на таємницю про стан здоров`я в розумінні статті 39-1 Основ законодавства про охорону здоров`я, оскільки така інформація не стосується діагнозу, стану здоров`я, конкретних відомостей, одержаних при медичному обстеженні, методів лікування. Докази наявності у позивача абсолютних протипоказань до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 в матеріалах справи відсутні. Згідно приписів ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. У п. 2.3 розділу 2 робочої інструкції слюсаря з обслуговування теплових мереж 2-5 розряду зазначено, що він зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я та оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства. Відповідно до ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, вказана норма передбачає можливість відсторонення працівника від роботи і в інших, прямо не передбачених у ній, випадках, за умови встановлення таких випадків законодавством. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: - контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком N 2153; - відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком N 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також - взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідач, видавши оскаржуваний наказ, застосував у порядку, передбаченому законом (ст.46 КЗпП України), відсторонення від роботи позивача, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки ст. 44-3 КУпАП «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У ст. 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі N 331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». ЄСПЛ у рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Також, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». «Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. В даному випадку, обов`язкова вакцинація позивача з подальшим його відстороненням у разі відсутності щеплення тимчасово обмежило його право на працю з огляду на суспільні інтереси. Позивач не звільнений з роботи, а тимчасово відсторонений. Згідно зі статтею 43 КЗпП України право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Позивач не позбавлений можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації. ЄСПЛ в рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для скасування наказу № 11-к від 31 січня 2022 року « Про відсторонення від роботи Андрія Шевченка» Згідно з ч. 1ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. У зв`язку з вищевикладеним, суд також не вбачає підстав для задоволення похідних позовних вимог про допуск позивача до роботи та виплату середнього заробітку за час відсторонення від роботи. На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed