Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] , який на випадок своєї смерті зробив розпорядження щодо належного йому на праві власності земельної ділянки площею, 1,4781 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області, кадастровий номер 7320510400:003:001:0108, яку заповів позивачу. Вказує, що із спадкодавцем були добрими знайомими, проживали у різних населених пунктах, тому про смерть [PERSON] позивач дізнався з телефонної розмови із співмешканкою [PERSON] , а також про існування заповіту на його ім`я. З метою прийняття спадщини, позивачем ініційовано звернення до державного нотаріуса, однак позивачу відмовлено в оформленні спадщини з підстав пропуску ним передбаченого в ст. 1270 ЦК України строку, окрім того, нотаріусом роз`яснено необхідність вирішити питання щодо встановлення додаткового строку для прийняття спадщини в судовому порядку. Вважає, що строк для прийняття спадщини був пропущений з поважних причин, оскільки йому не було відомо про наявність складеного на його користь заповіту, а тому просить суд ухвалити рішення, яким визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] судове засідання не з`явився, на адресу суду скерував заяву про розглянути справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце слухання справи, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка про отриманням повістки. В поданій суду заяві позов визнала, справа просила розглянути за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стаття 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , з яким на час відкриття спадщини позивач не проживав. За життя [PERSON] склав заповіт, який 18.05.2020 року посвідчений секретарем Вашківецької міської ради Марковським Д.К., зареєстрований в реєстрі за № 67, яким заповів позивачу належну йому земельну ділянку площею, 1,4781 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області, кадастровий номер 7320510400:003:001:0108. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2018 року, вище зазначена земельна ділянка належить [PERSON] . З позову слідує, що позивач не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки про вказаний заповіт не знав, про його існування дізнався від відповідачки, яка сама передала йому оригінал заповіту. Крім того судом досліджено довідку Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 31 від 18.01.2022 року та заяву [PERSON] з яких слідує, що остання є спадкоємицею четвертої черги після смерті [PERSON] і не заперечує щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею, 1,4781 га, кадастровий номер 7320510400:003:001:0108 на ім`я [PERSON] . За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 18.01.2022 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак постановою державного нотаріуса від 18.01.2022 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропущенням встановленого законом 6-ти місячного терміну для прийняття спадщини. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом встановленого строку, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, тобто, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними. Отже, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Позивач посилається на те, що строк для прийняття спадщини був пропущений з поважних причин, оскільки він проживав окремо від спадкодавця та йому не було відомо про наявність на його ім`я заповіту, який був йому вручений відповідачкою [PERSON] після спливу строку на прийняття спадщини. 04 березня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 133/1880/18, провадження № 61-12000св19 (ЄДРСРУ № 88232181) вказав, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Верховний Суд України у своїй постанові від 26.06.2019 року (справа № 565/1145/17) зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема, необізнаність спадкоємців про наявність заповіту. При цьому, суд виходив з того, що позивач на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, про наявність заповіту, складеного на його користь, дізнався поза межами строку, передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, і ці обставини свідчать про поважність причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Таким чином, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку, а необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. З огляду на наведене, суд вважає, що причина пропуску позивачем строку є поважною, вимога за позовом є обґрунтованою, тому позов підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved