Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер її дідусь - [PERSON] . Останній за життя все своє майно, в тому числі і житловий будинок за адресою [ADDRESS] , заповів їй. Зазначила, що звернувшись до нотаріальної контори для реєстраціїї за нею права власності на спірний будинок, їй було повідомлено, що дану дію вчинити неможливо, так як її покійний дід не зареєстрував за собою право власності на такий, окрім того в нього були відсутні відповідні правовстановлюючі документи на даний житловий будинок. Тому просить визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Сторони у судове засідання не з`явилися. Надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача щодо задоволення позову не заперечив (а.с. 21-23). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.06.1999 року, [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 28 від 14.06.1999 року (а.с. 4). Як убачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.09.2005 року, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №39 від 09.09.2005 року (а.с. 5). За життя [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося, з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати і на що він матиме за законом право заповів своїй внучці - [PERSON] . Заповіт зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №124 (а.с. 6). Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] від 14.12.2021 року, інвентаризаційна справа №911/2021, даний житловий будинок складається з: «А» - житловий будинок; «Б» - господарська будівля; «В» - сарай; «Г» - сарай; «І» - колодязь; №1-2 - огорожа. Його вартість збудовано у 1965 році, а вартість, відповідно до двідки № 625 від 14.12.2021 року, становить 89993, 00 грн. (а.с 10-17). Вищезгадані обставини стверджуються відповідними документами і ніким не оспорюються. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і погодженою 15.01.1966 року із Верховним Судом УРСР, було встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать, зокрема, громадянам на праві особистої власності (п.п. 2, 4); будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації (п. 6); при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в Інструкції, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам, з метою їх подальшої реєстрації, а при відсутності таких книг необхідних для реєстрації питання вирішуються в кожному окремому випадку за заявою зацікавленої особи з проведенням відповідного обстеження і якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, вирішується питання про оформлення права власності (п.п. 10, 20). Таким чином, на час будівництва житлового будинку, з урахуванням також положень ст. 4 ЦК Української РСР (1963 року), реєстрація права власності на нього не вимагалася, як докази належності будинку певній особі могли бути прийняті документи, що не були передбачені Додатком №1 до згаданої Інструкції від 31.01.1966 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його спадкодавцю на час його смерті ніким не оспорюється. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом від 17.07.97 № 475/97-ВР, передбачено право фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно з нормою ст. 319 цього кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити з своїм майном,

Outcome: approved