Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 12 лютого 2015 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 18500 доларів США. [PERSON] пояснив таку позику необхідністю купівлі житла - квартири [ADDRESS] . При цьому [PERSON] вказував, що його кошти, які були зароблені у Російській Федерації для купівлі квартири, були без його згоди витрачені [PERSON] на власні потреби. Про укладення договору позики [PERSON] було складено розписку, в якій прописали умови повернення боргу. Уклавши договір купівлі-продажу житла, [PERSON] передав позивачу оригінали документів про право власності на нерухоме майно. Також він повідомив, що згоду на купівлю нерухомого майна давала його дружина [PERSON] , а тому придбане житло є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] повідомив, що [PERSON] знала про укладення договору позики, а тому разом з [PERSON] повинна відповідати за зобов`язанням. Просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] борги позики в сумі 18500 доларів США в еквівалентні до гривні в розмірі 485255 гривень в рівних частинах - по 242627,50 гривень з кожного та стягнути в рівних частинах понесені судові витрати. Ухвалою суду від 26 листопада 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строку для усунення недоліків. 07 грудня 2018 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, вказані в ухвалі суду. Ухвалою суду від 24 січня 2019 року позову заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідачем [PERSON] 26.02.2019 року подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] не визнає повністю та просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування поданого відзиву вказує, що про укладення договору позики [PERSON] їй не було відомо, відтак вона не є стороною вказаного договору. Цей факт не заперечує і [PERSON] , вказуючи про це в позовній заяві про визнання шлюбу недійсним, який перебуває на розгляді в Яремчанському міському суді Івано-Франківської області. Договір позики, укладений [PERSON] не був нотаріально посвідченим, всупереч вимогам чинного законодавства та вона згоди на отримання [PERSON] позики не давала. При укладенні договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] не повідомляв, що здійснює купівлю житла за кошти, що йому не належать. При укладенні договору купівлі квартири вона, як дружина покупця, дала свою згоду на купівлі кватир за спільні кошти, оскільки знала, що у їх сім`ї є необхідні кошти для її придбання. Також вказує, що для того, щоб подружжя несло солідарну відповідальність за зобов`язаннями одного з них, недостатньо лише наявності самого боргу. Обов`язковою умовою солідарної відповідальності подружжя є укладення договору в інтересах сім`ї. Позивачем не надано доказів використання [PERSON] коштів, отриманих у позику, на купівлю житла. За таких обставин, вважає вимоги позивача до неї безпідставними та необгрунтованими. Підстав для стягнення визначеної позивачем суми заборгованості із неї немає. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або які очікує понести в зв`язку із розглядом справи на момент написання відзиву складає 10000,00 грн., як витрати на правничу допомогу. 05 березня 2019 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, відповідно якої вона не погоджується в доводами [PERSON] . Вказує, що відповідач [PERSON] не заперечує отримання грошових коштів для купівлі квартири. Також відповідач не надала доказів того, що купівля квартири здійснювалась за кошти сімейного бюджету. Таким чином, даючи згоду на купівлю квартири і як її співвласниця, [PERSON] правомірно залучена до участі у справі як співвідповідач. Відповідачем [PERSON] подано заперечення на відзив, згідно якого вказує, що єдиним аргументом пред`явлення позову до неї є твердження позивача про визнання [PERSON] , який є її рідним братом, позовних вимог. Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Троцюк В.О. Ухвалою від 08 лютого 2021 року справа прийнята до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання. [PERSON] подано до суду клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] в зв`язку з добровільним погашення частини боргу. [PERSON] вказує, що [PERSON] 09.08.2019 року добровільного повернув їй частину боргу в розмірі 245057,30 гривень, що на момент позики еквівалентно 9250 доларів США, що підтверджується його заявою, посвідченою приватним нотаріусом Радвивлівського районного нотаріального округу Драновським Ю.М. В судовому засіданні 23.07.2021 року позивач підтримала подану заяву про відмову від частини позовних вимог та не заперечувала проти закриття провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] . Ухвалою суду від 23 липня 2021 року прийнято відмову [PERSON] від частини позовних вимог до [PERSON] та закрито в цій частині провадження у справі. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги до [PERSON] , просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 242627,50 гривень та частини сплаченого судового збору в розмірі 2429,30 гривень. Пояснила, що її брат [PERSON] позичив у неї кошти в розмірі 18500 доларів США для купівлі квартири в м.Івано-Франківськ. На підтвердження отримання коштів, він написав розписку. [PERSON] не була присутня при отриманні [PERSON] коштів. Після оформлення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на вказане житло передав їй та вони знаходяться в неї. Будь-який претензій до [PERSON] вона не має, оскільки в серпні 2019 року він повернув їй частину боргу - половину від отриманої суми в розмірі 242627,50 гривень, що в еквіваленті на день отримання позики становить 9250 доларів США. Вважає, що іншу половину коштів їй повинна повернути [PERSON] . Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Марчак Ю.І. у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача підтримав викладені обставини у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що [PERSON] не була присутня при укладенні договору позики, а відтак не є стороною договірних відносин. У відповідача виникає сумнів щодо дати укладення вказаного договору, оскільки зі змісту розписки вбачається твердження [PERSON] про те, що придбана квартира в м.Івано-Франківську, вважається майном, що придбана за кошти, належні позичальнику особисто, а відтак придбана квартира є його особистою власністю. В той час, як договір купівлі-продажу квартири було укладено лише 17.02.2015 року. Також [PERSON] звернувся до Яремчанського міського суду із позовом до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. Під час розгляду вказаної справи, свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт позики коштів для купівлі квартири у брата відповідачки. При укладенні договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] не повідомляв про будь-які боргові зобов`язання. Оскільки, позивачем не доведено факт використання коштів, отриманих у позику у [PERSON] , для купівлі квартири, а [PERSON] не була стороною договірних відносин, а тому не може нести відповідальність за зобов`язаннями [PERSON] . Відповідач [PERSON] пояснила, що [PERSON] їздив на роботу за контрактом до Російської Федерації. Кошти, які їм були подаровані на весілля, зароблені [PERSON] в Росії, та кошти, які вони отримали у позику у її брата, були за їх спільною згодою витрачені на купівлю квартири. Будь-якої потреби позики коштів у [PERSON] у них не було. Вони з [PERSON] ніколи не обговорювали можливість отримання коштів у борг у [PERSON] . Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 12 лютого 2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей (а.с.5). Відповідно до даного договору [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики грошових коштів в розмірі 18500 доларів США та позичальник повідомляє позикодавця про використання вказаної суми для купівлі квартири [ADDRESS] . Позичальник зобов`язувався повернути борг в термін до 01.01.2018 року. У випадку неможливості повернення боргу в грошовому еквіваленті, [PERSON] зобов`язується вирішити питання відповідно до вимог сімейного та цивільного права. Відповідно до договору купівлі- продажу від 17.02.2015 року [PERSON] здійснив купівлю квартир [ADDRESS] . Продаж квартири за домовленістю між сторонами здійснено за 171859,52 гривень. (а.с.7) При укладенні вказаного договору, [PERSON] дала згоду на купівлю квартири [ADDRESS] її чоловіком [PERSON] . (а.с.81) Рішенням Яремчанського міського суду від 23 вересня 2021 року у справі №354/587/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійним в задоволені позовних вимог відмовлено. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, враховуючи, що борговий документ - розписка були надані позивачем до суду, [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Позивач зазначає, що 12.02.2015 між нею та [PERSON] , було укладено договір позики грошей. А оскільки за отримані у позику кошти, [PERSON] придбав квартиру, яка є спільним майном подружжя, тому [PERSON] і [PERSON] в рівних частках несуть відповідальність за борговим зобов`язанням. Позивач, просить стягнути суму боргу в розмірі 18500 доларів США, що еквівалентно сумі 485255,50 гривень за договорами позики з відповідача [PERSON] та [PERSON] , дружини позивача, в рівних частках по 242627,50 гривень Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між подружжям. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18), від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20) та від 21 липня 2021 року у справі №361/5840/19. Так, відповідно договору позики грошей від 12.02.2015 позичальник [PERSON] стверджує, що він «перебуває в шлюбі і що майно, яке буде куплене - квартира, згідно з Сімейним кодексом України вважається набутим за кошти, які належать позичальнику особисто». В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила, що при укладенні договору позики [PERSON] присутня не була. Разом з тим, відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову зазначила, що коштів у позику від [PERSON] не брала та вказує, що вони з [PERSON] частково мали власні кошти для купівлі квартири, а частину отримали у позику в її брата [PERSON] . Факт позики коштів [PERSON] підтвердив в судовому засідання при розгляді справи в Яремчанському міському суді за позовом [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. Крім того, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі N 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. У разі, якщо позика була отримана з метою задоволення потреб родини за їх цілковитою сумісною згодою, подружжя є солідарними боржниками на підставі ст. 541 ЦК України. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За таких обставин, відповідач [PERSON] може нести відповідальність за зобов`язаннями [PERSON] , у випадку доведення позивачем того, що отримані у позику кошти були використані позичальником в інтересах сім`ї, виключно в солідарному порядку разом з позичальником. Позивач [PERSON] відмовилась від позовних вимог до [PERSON] в зв`язку з добровільним погашенням частини боргу та в цій частині провадження в справі було закрито. Оскільки, позивач немає будь-яких претензій до позичальника [PERSON] , підстав для стягнення боргу з [PERSON] суд не вбачає. За вказаних обставин, аналізуючи підстави заявлених позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту, норми цивільного права у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Щодо розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються в разі відмови в позові на відповідача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. Щодо клопотання відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, правнича допомога є складовою судових витрат. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідачем [PERSON] подано до суду договір про надання правової допомоги №1/05.05.2021 року, додаток до договору замовлення №1 про надання правової допомоги, рахунок-фактури 31 від 07.07.2021 року, квитанції про оплату [PERSON] правової допомоги в розмірі 3000 гривень.

Outcome: approved