Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-10 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що він є власником будинку на [ADDRESS] . За його згодою 29.01.2019 в даному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , однак фактично в ньому не проживають. Метою реєстрації в його будинку було отримання паспорта. Також зазначив, що відповідач є його колишньою дружиною, однак вони розлучились у 2007 році. Відповідач не приймає участі у ведені господарства та не має особистих речей в даному будинку. Добровільно зніматись з реєстрації за вищевказаною адресою не бажає, чим порушує права позивача, чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном. Ухвалою судді від 28 січня 2022 року в даній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча неодноразово повідомлялась про дату та час розгляду справи, однак судові повістки повернуті з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 24, 25, 32,33). Відзиву на адресу суду не подала. Крім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження (а.с.31). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03 квітня 1987 року № 2 «Про практику застосування судами житлового законодавства» за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Аналогічна норма міститься також у ст. 156 ЖК України. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності (свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.08.1997 (а.с.10)) належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.01.2022, індексний номер витягу 294470270 (а.с.11). Відомості зазначені в домовій книзі для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] підтверджують факт реєстрації в даному будинку [PERSON] , [INFO] , з 29 січня 2019 року (а.с.7). Відповіддю на запит №02-17/208 від 25.01.2022 Тростянецька селищна рада підтверджує, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.18). Як вбачається з довідки №83 від 20.01.2020, виданої виконкомом Тростянецької селищної ради Тростянецького району Вінницької області, до складу сім`ї [PERSON] входить дружина [PERSON] , 1969 року народження, дочка [PERSON] , 2003 року народження (а.с.6). З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15.08.2007, виданого відділом РАЦС Тростянецького РУЮ Вінницької області встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 15.08.2007 (а.с.12). Згідно з актом про встановлення факту проживання [PERSON] від 03 листопада 2021 року, складеного депутатом Тростянецької селищної ради Пуньком С.В. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] дійсно не проживає (а.с.8). Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями ст. ст. 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не проживала у житловому будинку без поважних причин протягом тривалого часу, окрім того cудом не встановлено, що їй чиняться перешкоди у користуванні, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved