Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

08 лютого 2022 року позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом до відповідачки, посилаючись на те, що 17 жовтня 2019 року між ними було укладено Договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] для власних потреб грошову суму у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, терміном на 2 роки, тобто до 17 жовтня 2021 року. У зв`язку з тим, що відповідачка не повернула позику у встановлений строк, позивач у своєму позові просить суд визнати за ним право власності на належне відповідачці нерухоме майно в порядку п.п. 4.3. і 4.4. зазначеного договору позики, а саме на гараж з погребом, позначений на плані під літ. «А,а», загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] та приміщення цокольного поверху, що складається з 1/50 частини цокольного поверху, позначеного на плані під літ. «а», загальною площею 14,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З наведених підстав позивач просив суд визнати за ним право власності на зазначене вище нерухоме майно. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; … Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 17 жовтня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] для власних потреб грошову суму у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, терміном на 2 роки, тобто до 17 жовтня 2021 року. До теперішнього часу, відповідачка [PERSON] не повернула позивачу борг. Пунктами 4.3. та 4.4. договору позики, укладеного 17 жовтня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , передбачено, що позика може бути повернута, як у грошовому еквіваленті, так і шляхом передачі позикодавцю у власність нерухомого майна у вигляді гаража з погребом, позначеного на плані під літ. «А,а», загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] та приміщення цокольного поверху, що складається з 1/50 частини цокольного поверху, позначеного на плані під літ. «а», загальною площею 14,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений вище гараж з погребом належить відповідачці на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначене вище приміщення цокольного поверху належить відповідачці на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що відповідачкою порушено умови договору позики, у зв`язку з чим за позивачем підлягає визнання права власності на зазначене вище нерухоме майно, що передбачено пунктами 4.3. та 4.4. зазначеного вище договору позики. При цьому відповідачка позов визнала.

Outcome: approved