Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про: 1. Визнання за ним права на завершення приватизації земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] з кадастровим номером 2122783203:00:000:0121 (надалі Земельна ділянка), яка належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі Рішення 32 сесії 5 скликання Івановецької сільської ради від 21 грудня 2009 року про передачу у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку у [ADDRESS] у порядку спадкування. 2. Визнання за ним права на завершення приватизації земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] з кадастровим номером 2122783203:00:000:0076 (надалі Земельна ділянка 1), яка належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі Рішення 32 сесії 5 скликання Івановецької сільської ради від 21 грудня 2009 року про передачу у власність земельної ділянки площею 0,2605 га для ведення особистого селянського господарства у [ADDRESS] у порядку спадкування. 3. Зобов`язання відповідача (2) внести запис про державну реєстрацію права власності в інтересах [PERSON] виділених Земельної ділянки та Земельної ділянки 1 на підставі виготовлених раніше відповідних документів ДП «Закарпатгеодезцентр». Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність у нього права на завершення приватизації Земельної ділянки та Земельної ділянки 1, що була розпочата його матір`ю - [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки він є спадкоємцем за заповітом, а його звернення до відповідачів з приводу оформлення права власності на вказані земельні ділянки не задоволенні по суті. \~ \~ \~ \~Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи статі 125 Земельного кодексу України. \~ \~ \~ \~Відповідач (1) відзив на позовну заяву не подала. \~ \~ \~ \~Від уповноваженого представника відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позову просить відмовити, оскільки [PERSON] на момент смерті не розпочато процедури приватизації, а відтак і позивач не має права на визнання права на завершення приватизації в порядку спадкування. Також наголошує на тому, що рішення Івановецької сільської ради, на які посилається позивач є нелегітимними та такими, що суперечать закону. Крім того, вказує на те, що [PERSON] за життя отримала тільки дозвіл на розробку документації із землеустрою спірних земельних ділянок, а у встановленому законодавством порядку такі земельні ділянки є несформованими, не відведеними в натурі та не можуть бути успадковані. Треті особи пояснень щодо суті спору не надали. Позивач в судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задоволити. Відповідачі (1), (2), а також третя особа в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що у відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: Земельна ділянка та Земельна ділянка 1. Предметом спору у цій справі є\~визнання права на завершення приватизації\~земельної ділянки у порядку спадкування, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи. Відповідно до рішення Івановецької сільської ради 31 сесії 5 скликання від 11 листопада 2009 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства в с.Клячаново, Іванівці, Старе Давидково в межах населених пунктів згідно з додатків №1, 2, 3. На виконання вказаного рішення [PERSON] виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на Земельну ділянку та на Земельну ділянку 1. На підставі рішень двадцять другої сесії сьомого скликання Івановецької сільської ради від 8 червня 2017 року №381 та №382: - затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] , площею 0,2500 га за рахунок комунальної власності, розроблену ДП «Закарпатгедеозцентр» в 2009 році та для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] , площею 0,2600 га за рахунок комунальної власності, розроблену ДП «Закарпатгедеозцентр» в 2009 році; - передано у власність [PERSON] . Земельну ділянку та Земельну ділянку 1; - запропоновано [PERSON] провести реєстрацію Земельної ділянки та Земельної ділянки 1. Разом з тим, [PERSON] померла [INFO] . 14 листопада 2019 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М.Ю. видано [PERSON] , як спадкоємцю після смерті [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок , що розташований в [ADDRESS] . [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Земельну ділянку та Земельну ділянку 1, які належали [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2021 №229/02/31). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1263 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Положеннями статті\~1225\~Цивільного кодексу\~України передбачено,\~що право\~власності на\~земельну ділянку\~переходить до\~спадкоємців на\~загальних підставах,\~із збереженням\~її цільового\~призначення. До\~спадкоємців житлового\~будинку,\~інших будівель\~та споруд\~переходить право\~власності або\~право користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший ї розмір не визначений заповітом. В свою чергу, частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення сільською радою про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] ) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 Земельного кодексу України. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення сільською радою про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] ). \~Згідно з частиною дев`ятою статті 118 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення сільською радою про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] , відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного\~висновку\~такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Таким чином, положеннями Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України Разом з тим, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку». Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, то до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України). Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України. Тобто, у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. Фактичний аналіз наявних у справі матеріалів свідчить про те, що [PERSON] за життя розпочала приватизацію Земельної ділянки та Земельної ділянки 1, про що свідчать рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Івановецької сільської ради від 8 червня 2017 року №381 та №382, однак не завершила її. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] , то є таким, що набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] відповідно до положень статтей 1216 та 1218 Цивільного кодексу України. Таким чином, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації Земельної ділянки та Земельної ділянки 1, яку спадкодавець ( [PERSON] ) розпочала за життя у встановленому законом порядку та не завершила у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі. На підставі доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за [PERSON] ,в порядку спадкування за заповітом, права на завершення приватизації зазначених вище земельних ділянок. При цьому, суд позбавлений можливості надати оцінку доводам відповідача (2) про нелегітимність рішень Івановецької сільської ради від 08.06.2017 №381 та №382, оскільки вирішення даного питання не входить в предмет доказування в межах розгляду даного спору. В свою чергу, відповідачем зустрічних позовних вимог щодо визнання незаконним вказаних рішень не пред`явлено; доказів встановлення факту недійсності вказаних рішень суду не надано. В свою чергу, позовна вимога про зобов`язання управління Держгеокадастру Закарпатської області внести запис про державну реєстрацію права власності в інтересах [PERSON] виділеної Земельної ділянки та Земельної ділянки 1 задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Нормами частин дев`ятої, десятої статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Порядок внесення відомостей до Державного земельного кадастру встановлений Законом України «Про Державний земельний кадастр» (надалі - Закон), Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 Відповідно до статті 1 Закону державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Частинами першою, четвертою, сьомою, дев`ятою статті 9 вищеназваного Закону встановлено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов`язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється. Державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки здійснюються Державними кадастровими реєстраторами, які здійснюють свою діяльність за місцем розташування земельної ділянки (район, місто республіканського значення Автономної Республіки Крим, місто обласного значення). Підстави та основні вимоги щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру передбачені статтями 21, 22 Закону, а порядок державної реєстрації земельної ділянки та перелік документів необхідних для державної реєстрації земельної ділянки визначенні статтею 24 Закону. Разом з тим, позивачем не надано суду, а судом не встановлено в межах судового розгляду справи, даних щодо звернення позивача із відповідними заявами та визначеним Законом переліком документів для внесення відомостей щодо Земельної ділянки та Земельної ділянки 1 до Державного земельного кадастру. Визнання за позивачем права на завершення розпочатої [PERSON] процедури приватизації Земельної ділянки та Земельної ділянки 1, є передумовою для звернення [PERSON] , в порядку визначеному Законом, із заявою до державного кадастрового\~реєстратора центрального\~органу виконавчої\~влади,\~що реалізує\~державну політику\~у сфері\~земельних відносин\~ про державну реєстрацію Земельної ділянки та Земельної ділянки 1. Таким чином, позовна вимога про зобов`язання відповідача (2) внести записи до державного реєстру права власності є передчасною у контексті з правовими приписами ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 15 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved