Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-31 00:00:00

17.11.2016 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12.01.1998 року посвідчений приватним нотаріусом Якуба О.А. реєстровий номер 169, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтувала наступним чином. Позивач 26.04.1985 року уклала шлюб з [PERSON] . Під час перебування в шлюбі вони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.1997 року придбали квартиру [ADDRESS] . 12.01.1998 року [PERSON] без її згоди продав своїй матері, [PERSON] , зазначену квартиру. Просила з підстав, зазначених у ч.2 ст.23 КпШС України та ст. 48 ЦК УРСР, визнати зазначений правочин недійсним. Зазначала, що відповідач по справі, [PERSON] , є правонаступником його матері, [PERSON] . Також позивач зазначала, що про укладення відповідачем спірного договору їй стало відомо лише у квітні 2016 року, коли у почтовій скриньці вона виявила копію позовної заяви відповідачки [PERSON] по цивільній справі №200/19766/16-ц. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2019 року, у задоволенні позову відмовлено Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Внаслідок відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя за № 3351/3дп/15-20 від 02.12.2020 року, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2021 року передано у провадження цього складу суду. Ухвалою суду від 12.04.2021 року справу прийнято до провадження та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження. 29.07.2021 року представником відповідача - [PERSON] надані пояснення, у яких він просить відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки спливу позовної давності. В обгрунтування зазначив, що 27.02.21997 року [PERSON] придбав спірну квартиру за особисті кошти для своєї нової сім`ї, коли давно не проживав зі своєю офіційною дружиною [PERSON] .. Про це достеменно знала позивач, яка у зв`язку із тим, що [PERSON] за кошти своєї матері [PERSON] придбав спірну квартиру для проживання зі своєю новою співмешканкою стала вимагати від нього негайно перевезти його речі з їхньої квартири. Через деякий час позивач почала вимагати від [PERSON] дати грошей, щоб вона не претендувала на зазначену квартиру. Після цього, [PERSON] , не сплативши позивачу жодних коштів, вирішив переоформити спірну квартиру на свою матір [PERSON] , з якої позивач також вимагала надати їй частину коштів вартості квартири. Позивач не була присутньою не тільки під час продажу спірної квартири, а й під час її купівлі, оскільки вони усно домовились зі своїм формальним чоловіком, що він залишає їхню квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] не заперечує проти продажу [PERSON] його власної квартири його матері. Жодних поважних причин пропуску позовної давності позивач суду не навела. Більш того, з урахуванням положень ст. 5 ЦК України та положень ст.ст. 75, 80 ЦК УРСР позивач повинна була зазначити вимогу про поновлення їй строку для захисту її права, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності. Також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладений одним з подружжя договір щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відсутність згоди одного з подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. 24.11.2021 року відповідач [PERSON] надав пояснення, у яких зазначив, що з листопада 1996 року вирішив розірвати шлюб з [PERSON] , однак продовжував підтримувати сімейні відносини з дружиною, оскільки його хвилювало майбутнє доньки. 27.02.1997 року він та [PERSON] за договором купівлі-продажу на його ім`я, за кошти сімейного бюджету, придбали спірну квартиру. За попередньою домовленістю із позивачем, квартира придбавалась для доньки, з подальшим оформленням права власності за договором дарування, після її одруження. 12.01.1998 року мати [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від його імені за дорученням, оформили договір дарування спірної квартири. Рішенням суду від 01.02.2000 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Він не повідомляв колишній дружині про те, що право власності на спірну квартиру належить його матері [PERSON] та приховував цей факт. Вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У судовому засіданні позивач позовні вимоги, підтримала та наполягала на їх задоволенні, з підстав викладених у позовній заяві. Пояснила, що дізналася про те, що її колишній чоловік - [PERSON] уклав договір дарування спірної квартири, лише у 2016 році коли отримала копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права власності та визнання права власності, яка надійшла поштою адресу її місця проживання. Також, зазначила про те, що в позовній заяві зроблено описку, в частині зазначення реєстрового номеру оскаржуваного договору. Зауважила, що до позовної заяви додано копію оскаржуваного договору, просила вважати вірним той реєстровий номер, який у ньому зазначено. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях від 24.11.2021 року просив розглядати справу без його участі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] . Просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з`явилась, ще 02.01.2018 року надала заяву, у якій просила розглядати справу без її участі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.04.1985 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. На підставі договору купівлі-продажу від 27.02.1997 року, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером №3-577, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . 12.01.1998 року [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Якубою О.А., відчужив квартиру [ADDRESS] своїй матері - [PERSON] . Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.1999 року по цивільній справі № 2-314/1999 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до положень статті 16\~Закону України «Про власність»\~(чинного на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної\~\~власності.\~Здійснення\~\~ними\~\~ цього\~\~ права регулюється\~\~цим\~\~Законом\~\~і\~\~Кодексом\~\~про\~\~шлюб та сім`ю\~України. За змістом\~статті 23 КпШС\~Української РСР майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Аналогічні норми містить\~СК України\~та\~ЦК України. Так, ч. 3 ст. 65 СК визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За вимогами ч.ч. 1 та 2 статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 4 статті 369 ЦК України,\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 21\~листопада 2018\~року у\~справі №\~372/504/17\~відступила\~від висновків\~Верховного Суду\~України щодо\~застосування норм\~права у\~подібних правовідносинах,\~викладених у\~раніше прийнятих\~постановах від\~07\~жовтня 2015\~року у\~справі №\~6-1622цс15,\~від 27\~січня 2016\~року у\~справі №\~6-1912цс15\~та від\~30\~березня 2016\~року у\~справі №\~6-533цс16,\~посилаючись на\~те,\~що\~такі висновки\~суперечать принципу\~рівності як\~майнових прав\~подружжя,\~так і\~рівності прав\~співвласників,\~власність яких\~є спільною\~сумісною,\~без визначення\~часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті\~369, статті\~215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Оскільки договір іпотеки від 05 вересня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди [PERSON], яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог\~статті 60 СК України\~і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей\~203,\~205,\~215 ЦК України\~має бути визнаний судом недійсним. На виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою О.А. було надано документи, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.01.1998 року, з яких вбачається відсутність згоди [PERSON] на відчуження квартири, яка на той час ще перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (Т. 1, а.с. 61-67). Враховуючи те, що письмова згода [PERSON] на відчуження [PERSON] належної подружжю на праві спільної сумісної власності\~квартири [ADDRESS] , \~відсутня, договір про відчуження відповідачем нерухомого майна суперечить нормам\~статті 23 КпШС\~Української РСР та є недійсним. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] про пропуск позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 71 ЦК Української РСР\~загальний строк для захисту права за\~\~позовом\~\~особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~ст. 75 ЦК\~Української РСР\~«обов`язковість застосування позовної давності»\~позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом\~незалежно від заяви сторін. За вимогами ст. 80 Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Відповідно до\~ст. 76\~ЦК Української РСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свогоправа. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями\~78\~і\~79\~цього\~Кодексу. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася у квітні 2016 року, коли на адресу її проживання надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права власності та визнання права власності. Разом з тим, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в\~статті 76\~ЦК Української РСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Позивач звернулась до суду з позовом про оспорення договору купівлі-продажу квартири від 12.01.1998 року лише у листопаді 2016 року. В своїх поясненнях відповідач [PERSON] зазначив, що він приховував факт укладення оскаржуваного договору-купівлі продажу квартири від позивача. Разом з цим між ним та позивачем існувала усна домовленість про подальше відчуження квартири на користь доньки, у зв`язку із чим він регулярно отримував від позивача половину коштів на утримання квартири. Згідно висновку Верховного Суду зазначеного у постанові від 15.01.2020 року, суду під час нового розгляду справи необхідно встановити, чи мала [PERSON] об`єктивну можливість дізнатися про відчуження спільної квартири чоловіком без її згоди у межах строку позовної давності, чи можливо було їй встановити відсутність спільного майна з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного. Реєстр речових прав на нерухоме майно станом на час звернення [PERSON] з позовом до суду містив інформацію, яка не була загальнодоступною. Окрім цього, реєстр речових прав на нерухоме майно почав функціонувати лише з 2013 року, тобто до укладення оскаржуваного договору. Отже, позивач зважаючи на нотаріальну таємницю об`єктивно не могла отримати інформацію щодо укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу чи відчуження спірної квартири її колишнім чоловіком, з інших джерел, окрім як від [PERSON] , який за його поясненнями приховував вказану інформацію. Як встановлено судом 22.02.2016 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права власності та визнання права власності . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги задоволено, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після її матері [PERSON] , померлої [INFO] , на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . При цьому, як вбачається з копії позовної заяви [PERSON] , у ній зазначено адресу відповідача - [PERSON] [ADDRESS] (т. 1 а.с. 111-113). Вказана адреса є місцем проживання також [PERSON] , яка є позивачем у цій справі. За вказаних обставин, суд вважає доволі вірогідним те, що [PERSON] могла отримати поштою копію позовної заяви [PERSON] та відповідно вперше дізналась про укладення [PERSON] оскаржуваного договору. За вказаних обставин, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved