Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки [PERSON] (позивачка) подала до суду позов до [PERSON] (відповідача), у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться у [ADDRESS] . Судові витрати з відповідача просить не стягувати. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликається на те, зокрема, що вона є власницею житлового будинку в [ADDRESS] . Відповідач - її колишній зять, після одруження з її донькою у 1994 році був зареєстрований у її будинку. Протягом останніх семи років, через погані взаємовідносини, відповідач по місцю реєстрації не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, добровільно виписатися не бажає. Відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном позивачки. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Заяви, клопотання учасників справи Позивачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить позов задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечує(а.с.20). Процесуальні дії у справі Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 24.01.2022 прийнято справу до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.2-3). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №451/1834/21 відповідача [PERSON] (а.с.16, 23). Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 23.02.2022 відкладено розгляд справи(а.с.21). Ухвалою судового засідання від 23.032022 судом постановлено проводити заочний розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.24). Суд, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 14.12.1989 будинковолодіння, що розташоване у [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с.8). Довідкою №973 від 06.12.2021, виданою виконкомом Радехівської міської ради Львівської області, та згідно записів у будинковій книзі підтверджується, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , однак за вищевказаною адресою не проживає з 2015 року (а.с.9,10-12). Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачки перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності будинком через зареєстроване місце проживання у ньому відповідача, який там фактично не проживає. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно зі статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач зареєстрований у будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачці. Суд зауважує, що відповідач зареєстрований у зазначеному будинку з 31.10.2001, тобто після того як позивачка набула право приватної власності на нього. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідач у зазначеному будинку фактично не проживає, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Суд зазначає, що відповідач тривалий час не поживає у зазначеному будинку і відсутні будь-які фактичні дані на підтвердження наявності у нього інтересу до житла, у якому він має зареєстроване місце проживання, відтак право відповідача на користування житлом, власником якого є позивачка, підлягає припиненню на вимогу позивачки на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18 і узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Розподіл між сторонами судових витрат З огляду на вимоги статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачкою судового збору у сумі 908 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Однак, у позовні заяві позивачка просить судові витрати з відповідача не стягувати, відтак, суд доходить висновку про залишення судових витрат за позивачкою. На підставі статей 321, 391, 401, 403, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved