Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в Жидачівський районний суд Львівської області із позовною заявою до Виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерногог товариства «Українська залізниця» №569 від 08.12.2021 року про відсторонення її від роботи, поновити її на займаній посаді з виплатою середньомісячної заробітної плати з моменту відсторонення - 09.12.2021 року по день поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу №505/ос від 01.04.2013 року вона прийнята на посаду оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4-го розряду на дільницю Ходорів вагонного ДПО Дрогобич ДПО «Львівська залізниця». У грудні 2021 року вона зіткнулася із грубим порушенням її конституційного права на працю з боку відповідача, яке полягало в тому, що у неї постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також почали обмежувати її права як працівника щодо повноцінної роботи. Наказом №569 від 08.12.2021 року її було відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Наказ мотивований тим, що оскільки у позивача відсутній сертифікат про повний курс вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та відповідно до Постанови КМУ №1096 від 20.10.2021, наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021, розпорядженням №160 від 17.11.2021 року з додатком лист-ознайомлення, відповідач відсторонив позивача від роботи. Позивач стверджує, що ні в наказі про прийняття на роботу, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 23 Загальної декларації прав людини (ООН, 1948 рік), ст. 1 Європейської соціальної хартії (1996 рік), ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права (ООН, 1966 рік), а також на ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», згідно яких щеплення від COVID-19 не встановлено, як обов`язкове. Окрім того, вважає, що відсутні правові підстави у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби, оскільки статтею 46 Кодексу законів про працю, а також іншими законами України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від COVID-19. У зв`язку із цим вважає, що її відсторонення від роботи є незаконним та безпідставним. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 12.01.2022 року позовну заяву залишено без руху. 28.01.2022 року позивачем подано заяву на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою від 31.01.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 28.02.2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву згідно якоговідповідач просить відмовити в задоволенні позову. Мотивує тим, що на підставі наказу від 01.04.2013 року №505/ос позивач є працівником Депо та обіймає посаду оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду. Згідно із наказом від 08.12.2021 року №569 позивачку відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19. Із зазначеним наказом позивача було ознайомлено під розпис. Підставою відсторонення виступили обов`язкові до виконання вимоги чинного законодавства під час карантину, запровадження обмежувальних протиепідеміологічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню гострої распіраторної хвороби COVID-19, встановлення переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Перелік цих нормативних актів, обов`язок отримати працівником профілактичне щеплення, список пунктів щеплень та центрів масової вакцинації позивачці були зачитані вголос 01.12.2021 року, однак від підпису на листку-ознайомленні вона відмовилась, про що було складено відповідний акт від 01.12.2021 року. Щодо тверджень позивача про неправомірність її відсторонення, то п.1 постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року №1236 дію карантину встановленого постановами КМУ від 11.03.2020 року №211, від 20.05.2020 року №392, від 22.07.2020 року №641 продовдено до 31.03.2022 року. Відповідно до ч.1.ст.46 Кодексу законів про працю України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Частиною 2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із п.6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року №2153 (в редакції наказу від 01.11.2021 року №2393, який набрав чинності з 09.12.2021 року), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2015 року №83. АТ «Українська залізниця» перебуває в зазначеному переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (розділ «Транспортна галузь»), а тому будучи працівником ДЕПО, посада позивачки відноситься до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Позивачка не заперечує того, що вона не пройшла обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 у встановленому порядку. Крім того, матеріали справи не місять доказів того, що вона має абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. З урахуванням визначених трудовим договором умов праці позивачки, які передбачають виконання посадових обов`язків виключно в умовах виробничих приміщень Депо, можливості запровадити для позивачки умови дистанційної чи надомної роботи у Депо не було. А тому факт відсутності (відмови отримати) щеплення у встановленому порядку є підставою для відсторонення позивачки від роботи, а також об`єктивним та законодавчо встановленим обов`язком Депо здійснити таке відсторонення, у зв`язку з чим, твердження позивачки, які викладені в позовній заяві про протиправність оскаржуваного наказу про відсторонення є безпідставним та суперечить нормам чинного законодавства. Щодо доводів позивачки про порушення її трудових прав, то відповідачем було відсторонено її від роботи на підставі ст.46 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», що стало наслідком її добровільної відмови від вакцинації та свідчить про свідоме волевиявлення останньої. Крім цього, за відсутність щеплення від гострої распіраторної хвороби COVID-19 позивачку не було звільнено, а також не застосовано до неї жодного із дисциплінарних стягнень, а тому її доводи про порушення роботодавцем законодаваства про працю є необгрунтованим та безпідставним. Оскільки хвороба COVID-19 є особливо небезпечною інфекційною хворобою, запровадження обов`язкової вакцинації певних категорій працівників до якої відноситься і посада позивача є виправданим заходом з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, в тому числі здоров`я інших працівників Депо, а також пасажирів залізничного транспорту. Позивач не подала клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін. Представник відповідача на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не подав, у зв`язку з чим на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України справу розглянуто на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Судом встановлено, що згідно наказуВиробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 505/ос від 01.04.2013 року та записів трудової книжки [PERSON] , остання 01.04.2013 року прийнята на посаду оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду на дільницю Ходорів пункту технічного обслуговування вагонів Стрий в порядку переведення з ВП «Вагонне депо Дрогобич» ДПО «Львівська залізниця» (а.с.6-7, 32). Відповідно до розпорядження начальника Виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» №160 від 17.11.2021 року зобов`язано керівників на місцях: ознайомити всіх працівників із змінами в законодавстві України, що стосуються протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19; провести в трудових колективах роз`яснювальну роботу та ознайомити під особистий підпис всіх працівників (без винятку) щодо обов`язковості профілактичної вакцинації проти COVID-19 для працівників залізничного транспорту та попередити, що у разі відсутності на 09.12.2021 року у працівників сертифіката про вакцинацію або підтверджуючих документів щодо наявності протипоказів до вакцинації, їх може бути відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Заступників начальника депо, головного інженера, працівників відділу кадрів, інженерів з охорони праці - приймати особисту участь в інформуванні працівників з вищенаведених питань, проводити зустрічі та роз`яснювальну роботу в колективах (а.с.9). Судом також встановлено, що [PERSON] відмовилась від підпису в листі-ознайомленні (а.с.41-42), у якому працівників Виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» під розпис ознайомлювали із: нормативно-правовими актами про обов`язок отримати працівником АТ «Укрзалізниці» профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; список пунктів щеплень та центрів масової вакцинації; необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма №028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я; відмова або ухилення працівника від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 може бути підставою для відсторонення працівника від роботи з 09.12.2021 року. Внаслідок відмови [PERSON] від підпису в листі-ознайомленні, 01.12.2021 року працівниками Виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» у складі майстра вагонного депо - [PERSON], старшого оглядача-ремонтника вагонів [PERSON], оглядача-ремонтника вагонів [PERSON] складено Акт про відмову від підпису в листі-ознайомленні, з якого вбачається, що оператор з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду дільниці Ходорів виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» [PERSON] у їхній присутності ознайомилися з листом-повідомленням, але підтвердити підписом відмовилася (а.с.39-40). Наказом виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №569 від 08.12.2021 про відсторонення від роботи оператора з обслуговування та ремонту вагонів [PERSON] , останню відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати (а.с.8, 33). Вирішуючи даний спір суд виходить з такого. Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я) № 2801-XII (далі Закон №2801-XII), законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. За змістом статті 5 Закону № 2801-XII, державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно з приписами пункту «г» частини 1 статті 6 Закону № 2801-XII, кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку. Відповідно до вимог пунктів «а» та «б» частини 1 статті 10 Закону № 2801-XII, громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-III (Закон №1645-III) визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Згідно з положеннями статті 1 Закону №1645-III, протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб. Положеннями частин 1, 3 статті 11 Закону №1645-III, встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №1645-III, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Водночас, частинами 2, 3 статті 12 Закону №1645-III передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Таким чином, з конструкції та змісту норми статті 12 Закону №1645-III вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним. Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» №4004-XII, профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до приписів частини 1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», що означає можливість визначення таких підстав і у інших нормативно-правових актах. Щодо тлумачення поняття «законодавство», яке вжите у КЗпП України, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року у справі №17/81-97 (№12-рп/98), у якому КСУ зазначив, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153, який набув чинності 08.11.2021, затверджено перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Зокрема, це працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Відповідно до за значеного переліку, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, Акціонерне товариство «Українська залізниця (код ЄДРПОУ 40075815)» входить до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держав. Згідно до п.1 Положення про виробничий структурний підрозділ «Експлуатаційне вагонне депо Клепарів» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», який затверджений наказом регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», експлуатаційне вагонне депо Клепарів є виробничим структурним підрозділом регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.43-48). Відповідно до наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153 винятком для необов`язкової вакцинації щепленням проти COVID-19 є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16.09.2011 р. №595. До протипоказань належать: наявність алергії (анафілактичної реакції); вагітність; тяжка імуносупресія / імунодефіцит; гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0 °C тощо. Протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем (пункт 3 Переліку №595). 08.11.2021 року набули чинності зміни до постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, внесені постановою КМУ від 20.10.2021 №1096, згідно з якими керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили (пункт 41-6 Постанови). З огляду на приписи частини 4 статті 10 ЦПК України, суд враховує норми статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (даної - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні «Соломахін проти України» від 15.03.2012 (заява № 24429/03), яке є частково релевантним у спірних правовідносинах, ЄСПЛ зазначив, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. У рішенні «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13), ЄСПЛ нагадав, що держави зобов`язані ставити найкращі інтереси дитини в центр усіх рішень, а захист дитини від серйозних захворювань у більшості випадків досягається завдяки повному графіку щеплень. Ті, кому їх неможливо призначити, опосередковано захищені, доки в суспільстві підтримується необхідний рівень охоплення вакцинацією. Таким чином, коли політики добровільної вакцинації недостатньо для досягнення та підтримання колективного імунітету, або колективний імунітет не допомагає через природу захворювання (наприклад, правця), національні органи влади можуть обґрунтовано запровадити політику обов`язкової вакцинації з метою досягнення належного рівня захисту від серйозних захворювань. Також, ЄСПЛ звернув увагу на те, що обов`язкова вакцинація не є абсолютною - за наявності протипоказань можливі винятки, і навіть у разі відмови примусова вакцинація не допускається, мова йде про «примушення» у формі адміністративного штрафу за відмову. Зважаючи на приписи частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує рішення Верховного Суду, які є дотичними до спірних правовідносин. Так, у постанові від 20 березня 2018 року у справі №337/3087/17(2-а/337/236/2017), Верховний Суд зазначив, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах освіти з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. У постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Суд критично оцінює, аргументи позивача щодо обґрунтованості поданого позову, а саме те, що обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 законом не передбачена, тому відсторонення її від посади є незаконним виходячи з наступного. Так, системний аналіз норм статті 12 Закону №1645-III та норм статті 27 Закону №4004-XII дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими. Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, на переконання суду, може бути врегульовано не тільки законом, але і іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами МОЗ як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються. Крім цього, суд зазначає, що постанова КМУ від 09.12.2020 №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України. Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб. Крім того право позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з нею не припинений і за нею зберігається робоче місце, а відсторонення її від посади проведено у відповідності до вимог статті 46 КЗпП України, оскільки ця норма є бланкетною і відсилає до законодавства (яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти), що містить інші випадки, не передбачені нормою статті 46 КЗпП України, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи. Також, суд зазначає, що інтереси позивача не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, і у співвідношенні статей 3 та 43 Конституції України, саме стаття 3 Конституції України має пріоритет. Аналізуючи оскаржуваний наказ, суд вважає його законним, оскільки такий винесений уповноваженою особою у відповідності до вимог законодавства, з дотримання встановленого порядку. Доказів протилежного стороною позивача не надано. На підставі вищевикладеного, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення його від роботи. Позовна вимога про виплату середнього заробітку також не підлягає до задоволення оскільки є похідною позовною вимогою. Крім того, суд звертає увагу, що вимога позивача про поновлення на роботі є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника, оскільки поновленню на роботі підлягають лише звільнені працівники. Звільнення працівника, на відміну від відсторонення, веде до повного припинення трудових відносин із працівником.

Outcome: dismissed