Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] ,, [PERSON] та просить визнати недійсними договори купівлі-продажу від 09 лютого 2021 року укладені між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] речей домашнього вжитку на загальну суму 81 000грн., а саме: холодильник «Самсунг» MSE4A0Q-L1GAK1, металевого кольору; електрична духовка «Електролюкс»; газова плита; пральна машина «Самсунг» WF859NMW92, білого кольору; пилосос «Самсунг Аіr Trach» SC4530; мікрохвильова піч «Самсунг» ME86VRSSHP сірого кольору; ноутбук «Леново» G700, чорного кольору; ліжко двохспальне дерев`яне, виробництва фірми «Мебус»; шафа купе вбудована 1; шафа-купе вбудована 2; стіл кухонний дерев`яний білого кольору; куток кухонний, кухонний гарнітур. В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона з відповідачем перебували в шлюбі з 04 вересня 2010 року, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року. За час шлюбу за спільні кошти ними було набуте спірне майно. Під час розгляду справи про поділ майна подружжя, предметом якої також є спірне рухоме майно, відповідач без її згоди відчужив таке майно [PERSON] та [PERSON] . Вважає такі договори недійними, оскільки укладені без її згоди, у той час коли відповідачу було відомо, що таке майно є предметом спору у справі про поділ майна подружжя. [PERSON] та [PERSON] є близькими друзям [PERSON] та останнім було достовірно відомо, що таке майно є їх спільною сумісною власністю і що на його відчуження потрібна її згода. Крім того, ухвалою суду від 19 лютого 2021 року, у справі про поділ майна, було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відчужувати та виносити спірне майно з квартири. Вважає, що при укладенні оспорюваних договорів відповідачі діяли недобросовісно з метою уникнення поділу майна. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. Окрім того, просила стягнути понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове провадження. Відповідач [PERSON] у своїх заявах по суті просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зауважує, що позивач неодноразово надавала усну згоду на відчуження спірного майна та сплату їй грошової компенсації. Крім того, вважає, що навіть якщо б і позивач не надавала такої згоди, це не є підставою для визнання недійсним договору, оскільки він готовий сплати грошову компенсацію. У судове засідання сторони не з`явились, хоча про час та місце його були повідомлені належним чином. Попередньо представник позивача подав заяву про слухання справи за їх відсутності. Позов просив задовольнити. [PERSON] попередньо подав заяву про слухання справи за його відсутності. У задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що позивач надавала згоду на його відчуження та він готовий сплатити половину вартості відчуженого майна. Крім того, зазначив, що заявлені позивачем до стягнення витрати на правову допомогу не є співмірними із складністю справи та обсягом виконаних робіт. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча судом неодноразово повідомлялися про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не надавали. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2010 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.12.2019 року у справі №607/22826/19. За час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність наступне майно: холодильник «Самсунг» MSE4A0Q-L1GAK1, металевого кольору; електричну духовку «Електролюкс»; газову плиту; пральну машину «Самсунг» WF859NMW92, білого кольору; пилосос «Самсунг Аіr Trach» SC4530; мікрохвильову піч «Самсунг» ME86VRSSHP сірого кольору; ноутбук «Леново» G700, чорного кольору; ліжко двохспальне дерев`яне, виробництва фірми «Мебус»; шафукупе вбудована 1; шафу-купе вбудована 2; стіл кухонний дерев`яний білого кольору; куток кухонний; кухонний гарнітур. Відповідач у судовому засіданні визнав той факт, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, що також підтверджується і змістом відзиву на позов. 10 грудня 2020 року позивач звернулась до відповідача із позовом про поділ майна подружжя, у тому числі і спірних рухомих речей шляхом виділення у її власність холодильника, стіл кухонний, електрична духовка, газова плита, кухонний гарнітур. Залишити у власності відповідача інше рухоме майно. По даний час вказаний позов [PERSON] цивільна справа №607/21565/20 перебуває у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2021 року у справі №607/21565/20 було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відчужувати та виносити спірне майно з квартири. 09 лютого 2021 року згідно договору купівлі- продажу речей домашнього вжитку, [PERSON] продав, а [PERSON] купив наступне майно: диван кутовий; холодильник «Самсунг» MSE4A0Q-L1GAK1, металевого кольору; кухонний гарнітур біло-коричневого кольору з вбудованою електричною духовкою «Електролюкс», газовою плитою «Електролюкс»; ліжко двохспальне дерев`яне, виробництва фірми «Мебус»; шафукупе вбудована 1; шафу-купе вбудована 2; стіл кухонний дерев`яний білого кольору, загальною вартістю 4650 грн. Відповідно до розписки від 09 лютого 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у розмірі 4650грн. в рахунок оплати по договору купівлі-продажу. Згідно акту приймання-передачі до договору купівлі- продажу речей домашнього вжитку від 09 лютого 2021 року, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв вищевказані речі згідно договору купівлі-продажу. Як вбачається із договору купівлі- продажу речей домашнього вжитку від 09 лютого 2021 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив наступне майно: пральну машину «Самсунг» WF859NMW92, білого кольору; пилосос «Самсунг Аіr Trach» SC4530; мікрохвильову піч «Самсунг» ME86VRSSHP сірого кольору; ноутбук «Леново» G700, чорного кольору, загальною вартістю 1850 грн. Відповідно до розписки від 09 лютого 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у розмірі 1850 грн. в рахунок оплати по договору купівлі-продажу. Згідно акту приймання-передачі до договору купівлі- продажу речей домашнього вжитку від 09 лютого 2021 року, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв вищевказані речі згідно договору купівлі-продажу. В судовому засіданні відповідач підтвердив той факт, що спірне нерухоме майно по даний час перебуває у квартирі та не передане покупцям. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1\~ст.80 ЦПК). У силу\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Як установлено судом та визнається відповідачем, спірне рухоме майно набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, презумпція спільності майна подружжя не спростована належними, достовірними та достатніми доказами, тому таке майно є спільним сумісним майном подружжя. Згоди щодо поділу спільного майна подружжя станом на день розгляду справи не досягнуто, спір з цього приводу не вирішений. Статтею 204 ЦК України\~встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена\~законом\~або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена\~законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний\~судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені\~законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до вимог частини першої 355\~ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною третьою статті 65 СК України\~встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. \~Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~\~№372/504/17\~(провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після\~вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6\~статті 3 ЦК України\~до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до вимог ч. 2\~статті 369 ЦК України\~та частини другої\~статті 65 СК України\~при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружж Відповідно до вимог абзацу 2 частини 1\~статті 31 Цивільного кодексу України\~правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що спірне рухоме майно, придбане у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , відтак останнє є спільною сумісною власністю подружжя, що визнано відповідачем у судовому засіданні. Вказане спірне майно відчужене [PERSON] після розірвання шлюбу, без згоди позивача, під час наявності у суді невирішеного по суті спору щодо поділу даного майна. У суду відсутні докази отримання згоди позивача на відчуження спірного майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності. На переконання суду стороною позивача доведено ознаки недобросовісності сторін договору та відсутність дійсного наміру на відчуження та придбання спірного майна, укладення таких договорів лише з метою уникнення його поділу. Так, на час продажу спірного майна [PERSON] було відомо, що між ним та [PERSON] на розгляді у суді є спір щодо поділу такого майна, який не був вирішений по суті. Покупцям, які є близькими друзями [PERSON] , не могло бути не відомо, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, наявність спору у суді та те, що відчуження такого майна потребує згоди іншого подружжя. Більше того, по даний час спірне майно перебуває у квартирі [PERSON] та не передане покупцям. Окрім того, як вбачається із змісту заяви [PERSON] про залучення третіх осіб у справі про поділ майна подружжя, останній стверджує, що продав вказане майно [PERSON] та [PERSON] , при цьому вважає таке спірне майно своєю особистою власністю. Проте, при розгляді даної справи, [PERSON] , у заяві по суті та в судовому засіданні, стверджує, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та позивач неодноразово надавала свою згоду на його відчуження. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд дійшов висновку про визнання недійсними договорів купівлі-продажу вказаного майна, оскільки [PERSON] та контрагенти за оспорюваними договором, діяли недобросовісно, [PERSON] згоди на розпорядження таким майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, не надавала. Посилання [PERSON] на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, є безпідставними, оскільки право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто саме [PERSON] . Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №320/1897/14-ц, провадження №61-14353св20. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідачів слід стягнути в рівних долях по 302,67 грн. сплаченого судового збору та по 1000 грн. витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги. Щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи . До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим, згідно з вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четверної даної цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. 5 цієї статті ЦПК). На підтвердження понесення витрат позивачем надано суду розрахунок використаного часу, гонорару та поточних витрат від 18.03.2022 року, квитанцію від 10.03.2022 року про оплату таких витрат, договір про надання правової допомоги від 30.06.2021 року та ордер. Разом з тим, суд вважає, що необґрунтованими та неспівмірними є витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн., оскільки вказані витрати не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Крім цього, зважаючи на складність справи, обсяг наданої правової допомоги, кваліфікацію адвоката, який здійснює свою діяльність протягом тривалого часу, кількість судових засідань, та їх тривалість, суд вважає, що вони не вимагали від адвоката значних зусиль та часу. З врахування наведеного та вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що обгрунтованим та співмірним є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн., який підлягає стягнення з відповідачів в користь позивача. При цьому, при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката судом враховано та взято до уваги доводи представника відповідача про необґрунтованість розміру останніх.

Outcome: approved