Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), треті особи - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків Зоряна Іванівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 13 вересня 2017 року та від 24 жовтня 2017 року; скасування запису про державну реєстрацію права власності №37724718 від 24.10.2017 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що укладені 13 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І., та 24 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , - підлягають визнанню недійсним, оскільки попередній власник даної квартири [PERSON] , який помер [INFO] , маючи грошові зобов`язання перед [PERSON] та внаслідок відсутності змоги на повернення коштів, за життя взяв на себе зобов`язання передати спірну квартиру [PERSON] в рахунок погашення його боргових зобов`язань. Як зазначено Позивачем в позовній заяві, укладення оскаржуваних договорів відбулося з метою уникнення з боку [PERSON] цивільної відповідальності по борговим зобов`язанням перед [PERSON] , а тому оскаржувані договори купівлі-продажу, на думку Позивача, є фіктивними. Крім того, в позовній заяві Позивач, як на правову підставу позовних вимог, покликається на те, що оскаржувані договори було укладено під впливом омани. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач 1 [PERSON] та її представник правом на подання відзиву на позов не скористались, в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Зокрема, заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач 1 та її представник в судових засіданнях покликалися на те, що при укладенні оскаржуваних договорів було дотримано всіх вимог чинного законодавства, воля всіх сторін була спрямована на їх укладення, нотаріусом у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, було установлено волевиявлення сторін та встановлено її дійсні наміри, а також роз`яснено наслідки відповідної нотаріальної дії. Відповідачем 2 [PERSON] на адресу суду подано заяву про розгляд справи без його участі, у якому він, посилаючись на пропуск Позивачем строку позовної давності, просив в задоволенні позовних вимог відмовити з цих підстав. Третьою особою - Приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Дузінкевич Л.Б., на адресу суду направлено письмові заперечення на позов, в яких нотаріус покликається на дотриманні всіх вимог чинного законодавства при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , та у зв`язку з цим державної реєстрації права власності на майно, а також просить розглядати справу без її участі. На вимогу ухвали суду Приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Дузінкевич Л.Б., на адресу суду направлено витребовувані документи. Третьою особою - Приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Сопків З.І., - на виконання вимог ухвали на адресу суду направлено належним чином засвідчені копії документів щодо укладення договору купівлі-продажу від 13.09.2017 року. Письмових пояснень по суті позовних вимог до суду не надходило. Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 1. 13 вересня 2017 року між громадянином [PERSON] (Продавець) та громадянкою [PERSON] (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. та зареєстровано в реєстрі за №5729 (надалі - також «Договір від 13.09.2017 року») (а.с.134). За змістом пункту 1 Договору від 13.09.2017 року гр. [PERSON] передав у власність - продав, а гр. [PERSON] прийняла у власність - купила квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із наданих нотаріусом належним чином завірених копій документів, які складалося та оформлялося сторонами та нотаріусом при укладенні вищезазначеного договору (а.с. 135-146), укладенню Договору від 13.09.2017 року передувала: - заява [PERSON] , [INFO] про належність йому квартири на праві особистої приватної власності, здійснення продажу вперше, підписана ним власноручно; - нотаріальна заява [PERSON] , який надав згоду дружині [PERSON] на купівлю квартири; В матеріалах справи нотаріуса наявні документи на підтвердження права власності [PERSON] на спірну квартиру (а.с.137-139), копії паспортів продавця та покупця. 2. 24 жовтня 2017 року між громадянкою [PERSON] (Продавець) та громадянином [PERSON] (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. та зареєстровано в реєстрі за №1177 (надалі - також «Договір від 24.10.2017 року») (а.с.101). За змістом пункту 1 Договору від 24.10.2017 року продавець за плату передала у власність покупця - продала, а покупець прийняв у власність та оплатив відповідно до умов цього договору - купив квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із наданих нотаріусом належним чином завірених копій документів, які складалося та оформлялося сторонами та нотаріусом при укладенні вищезазначеного договору (а.с. 102-105), укладенню Договору від 24.10.2017 року передувала: - нотаріальна заява [PERSON] про надання згоди дружині [PERSON] на продаж квартири; - нотаріальна згода [PERSON] на ім`я її чоловіка [PERSON] на купівлю квартири; - звіт про оцінку майна. У зв`язку з укладенням Договору від 24.10.2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37724718 від 24.10.2017 року (а.с.14). В той же час, посилаючись на те, що укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу від 13.09.2017 року та 24.10.2017 року було фіктивним, оскільки мало на мені уникнення [PERSON] відповідальності за борговими зобов`язаннями перед [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з вимогою про визнання недійсними цих договорів та скасування рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] права власності на спірну квартиру. Правовими підставами позовних вимог [PERSON] в позовній заяві зазначено фіктивність правочинів та вчинення правочинів під впливом омани. На запитання суду в судовому засіданні щодо конкретних підстав недійсності щодо кожного із оскаржуваних правочинів, представник Позивача, адвокат, обмежився посиланням на те, що все викладено в позовній заяві. Відтак, фактично зі змісту пояснень Позивача в судовому засіданні випливає, що підставою недійсності оскаржуваних договорів є наявність у покійного [PERSON] боргових зобов`язань перед нею, [PERSON] , які мали бути погашені, на її думку, шляхом переоформлення на її ім`я (а за іншими поясненнями - на ім`я її доньки) права власності на спірну квартиру. Так, частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 655 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до статті 234 ЦК України Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено судом, сторонами Договору від 13.09.2017 року є [PERSON] та [PERSON] . Сторонами Договору від 24.10.2017 року є [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] стороною обох оскаржуваних договорів не є. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. В постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах дійшов таких висновків. Вимоги заінтересованої особи, яка всудовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав(правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Зі змісту позовної заяви та пояснень в судовому засіданні вбачається, що, стверджуючи про наявність порушенного права у спірних правовідносинах щодо укладення оскаржуванипх договорів, [PERSON] посилається на наявність в неї копій розписок про одержання [PERSON] від неї коштів у позику (а.с.11-13) та наявність заповіту, складеного 22.11.2016 року [PERSON] на її ім`я, за змістом якого [PERSON] заповів [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] (а.с.71-72). Щодо копій наданих Суду розписок про отримання коштів (а.с.11-13), Суд надасть відповідну правову оцінку в подальшому. Разом з тим, фактично зміст наявного в матеріалах справи заповіту від 22.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Торос Я.М., за змістом якого [PERSON] заповів [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] , - дає підстави вважати про те, що [PERSON] має право на оскарження договорів купівлі-продажу даної квартири, а тому мотивації її позову повинна бути надана правова оцінка по суті. Отже, як вже було зазначено, зі змісту позову випливає, що підставами позовних вимог [PERSON] , та у зв`язку з цим підставою недійсності оскаржуваних договорів є, на думку Позивача та її представника, наявність у покійного [PERSON] боргових зобов`язань перед [PERSON] , які мали бути погашені, на її думку, шляхом переоформлення на її ім`я (а за іншими поясненнями - на ім`я її доньки) права власності на спірну квартиру. Крім того, [PERSON] покликається на наявність на її ім`я складеного заповіту на спірну квартиру. Так, разом із позовною заявою Позивачем надано суду копію Розписки (складеної російською мовою) від 27.10.2016 року (а.с. 11), за змістом якої [PERSON] зобов`язався в рахунок виплати боргу в сумі 56 950,00 грн. продати квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . За змістом копії Розписки (складеної російською мовою) від 15.11.2016 року (а.с.12) [PERSON] надав запевнення в тому, що суму у 81 тис. грн. поверне протягом тижня. В даній розписці не зазначено особи, на чиє ім`я її складено, як і не зазначено особи, якій [PERSON] зобов`язувався повернути зазначені кошти. Згідно копії Розписки від 14.04.2017 року (складеної російською мовою) (а.с.13), наданої [PERSON] , [PERSON] брав зобов`язання в рахунок погашення заборгованості в сумі 134 000,00 грн. укласти договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] до 25.04.2017 року. В той же час, на думку Суду, вказані копії документів (оригіналів суду не пред`явлено) не є належним та допустимим доказами факту наявності у покійного [PERSON] боргових зобов`язань перед [PERSON] , як і факту забезпечення таких зобов`язань іпотекою спірної квартири. Крім того, такі обставини наявності чи відсутності боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] не є предметом розгляду в даній цивільній справі, а, як випливає з пояснень сторін, були предметом розгляду у цивільній справі №344/9733/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, яка розглядалася Івано-Франківським міським судом. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 травня 2019 року у справі №344/9733/17 (відомості із системи діловодства суду Д3) провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою - закрито. Як зазначено в мотивувальній частині вищевказаної ухвали суду: «Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.1.2017 року відповідач [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництво. Згідно довідки № 2280/02-14 виданої 20.08.2018 року першою державною Івано-Франківською нотаріальною конторою спадкоємцем до майна померлого на день видачі довідки є [PERSON] . Як вбачається з відповіді першої Івано-Франківської нотаріальної контори № 36989/02-14 від 22.11.2018 року після смерті [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] була заведена спадкова справа № 203/2018. Приймаючи до уваги те, що відповідач [PERSON] помер, а його правонаступником є [PERSON] , тому провадження по справі підлягає закриттю». Отже, провадження у справі №344/9733/17 було закрито у зв`язку зі смертю [PERSON] та переходу позивача [PERSON] у статус його правонаступника. По суті позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо наявності чи відсутності у нього перед [PERSON] боргових зобов`язань за розпискою розглянуто не було, а, відтак, факт наявності боргових зобов`язань у [PERSON] судом у справі №344/9733/17 не встановлювався. Іншими словами, за життя [PERSON] не було винесено рішення суду, яке б набрало законної сили, про стягнення з нього заборгованості за відповідними розписками на користь [PERSON] . Будь-які інші належні та допустимі докази, які б належним чином підтверджували факт наявності у [PERSON] боргових зобов`язань перед [PERSON] , їх конкретного розміру, - в матеріалах справи відсутні. Самі копії розписок, які містяться в матеріалах справи, такими доказами не є. Крім того, Позивачем не надано Суду доказів на підтвердження того, що навіть у разі наявності будь-яких заборгованостей у [PERSON] перед [PERSON] засобом забезпечення виконання таких зобов`язань була саме квартира [ADDRESS] . Відстуні у матеріалах справи і докази на підтвердження того, що сума позичених [PERSON] коштів [PERSON] є завдатком за квартиру [ADDRESS] . Розписка [PERSON] від 14.04.2017 року, як це помилково тлумачила сторона Позивача в судових засіданнях, не може вважатися належним чином укладеним попереднім договором купівлі-продажу квартири, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно ж до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, попередній договір купівлі-продажу спірної квартири, у разі наявності у його сторін наміру на його укладення, повинен був укладатися у письмовій формі та нотаріально посвідчуватися. Письмового та нотаріально посвідченого попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] надано не було. В той же час, статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Докази визнання в судовому порядку дійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не надано. Враховуючи вищезазначене, Суд приходить до висновку про те, що наявність у покійного [PERSON] боргових зобов`язань перед [PERSON] станом на час розгляду даної цивільної справи не підтверджується належними засобами доказування, у зв`язку з чим безпідставними є посилання на наявність у [PERSON] права на стягнення боргу за рахунок продажу спірної квартири, яка за життя [PERSON] належала йому на праві власності та була відчужена в подальшому. Стосовно наявного в матеріалах справи заповіту від 22.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Торос Я.М., за змістом якого [PERSON] заповів [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] , - Суд зауважує наступне. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ч. 4 ст. 1236 ЦК України). Право заповідача на скасування та зміну заповіту врегульовано статтею 1254 ЦК України. Заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі впорядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. В той же час, чинне законодавство України не містить заборони щодо можливості власника майна здійснити продаж майна, яке охоплене заповітом, після його укладення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України саме власникові належить повноваження розпорядження його майном. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відтак, враховуючи положення ч. 4 ст. 1236 ЦК України, якою передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини, а також те, що згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, - Суд приходить до висновку по те, що станом на день смерті [PERSON] 22.11.2017 року заповіт від 22.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Торос Я.М., який було складено лише щодо спірної квартири, втратив чинність. За таких обставин, посилання [PERSON] , як на підставу позовних вимог, на заповіт від 22.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Торос Я.М., є безпідставним. Інших доказів, які б свідчили про те, що при укладенні оскаржуваних договорів було порушено вимоги чинного законодавства та права [PERSON] суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. В той же час, зі змісту наданих приватними нотаріусами документів на вимогу ухвали суду, Судом встановлено, що при укладенні договорів купівлі-продажу квартири від 13.09.2017 року та 24.10.2017 року було дотримано вимог чинного законодаства України, зокрема, форма цих договорів відповідає визначеній закону, на момент їх укладення право власності продавців підтверджувалося належним чином, будь-яких обмежень (обтяжень) щодо права власності на квартиру на той момент нотаріусами не було встановлено, нотаріусами відібрано відповідні нотаріальні згоди чвленів подружжя продавців та покупців за договорами. Доказів викривлення волевиявлення сторін при укладанні договорів, нерозуміння їх змісту будь-ким із його сторін, Позивачем суду не надано. Доказів фіктивності договорів купівлі-продажу квартири від 13.09.2017 року та 24.10.2017 року в матеріалах справи не міститься. Крім того, зазначаючи в якості правових підстав положення ст. 230 ЦК України щодо введення [PERSON] в оману [PERSON] , як на підставу недійсності оскаржуваного договору від 13.09.2017 року, [PERSON] не було надано суду належних доказів існування таких обставин (омани). Так, статтею 230 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, якими є можливість визнання такого правочину недійсним судом. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом необхідно розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц зазначив, що за змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У постанові від 14.03.2019 у справі №755/3903/17 Верховний Суд зауважив, що обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Отже, Суд зауважує, що за змістом ст. 230 ЦК України омана має мати місце лише стосовно сторін договору. Сторонами договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2017 року є покійний [PERSON] та Відповідач 1 [PERSON] , яка в судовому засіданні наявність омани заперечила. Сторонами договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2017 року є відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] , які також на введення їх в оману не покликаються. Отже, посилання в позовній заяві на ст. 230 ЦК України є необґрунтованим та безпідставним. Щодо посилання [PERSON] в судовому засіданні в якості підстави недійсності договору купівлі-продажу від 24.10.2017 року на ту обставину, що [PERSON] (покупець) є зятем [PERSON] (продавця), Суд зауважує, що чинне законодавство не містить заборони щодо укладення договорів купівлі-продажу між родичами. Враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку про те, що при укладенні 13.09.2017 року та 24.10.2017 року договорів купівлі-продажу квартири порушень закону, які були б підставою для визнання цих правочинів недійними, не відбулось. У зв`язку з цим позовні вимоги про визнання недійсними цих договорів, та у зв`язку з цим позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. У зв`язку з висновком суду про необґрунтованість позовних вимог заяви відповідачів про застосування строків позовної давності не розглядаються. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 204, 215, 230 638 ЦК України, ст. ст. 65, 70 СК України,

Outcome: dismissed