Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-09 00:00:00

26 березня 2021 року [PERSON] звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення особи, без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації. Позовна заява мотивована тим, що позивачу належить на праві власності будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрована вона, та її діти - [PERSON] , [PERSON] , однак фактично проживають [PERSON] та його співмешканка [PERSON] , які мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , вихованням якого останні не займаються, та який переданий позивачу на виховання на підставі рішення батьків зареєстрованим приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенко О.І. у державному нотаріальному реєстрі за №№ 892, 893. Наразі в Центрально-Міському районному судді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває справа за поданням органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з [PERSON] та [PERSON] відносно онука позивача. Малолітнього [PERSON] тимчасово влаштовано в сім`ю позивача на підставі наказу служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради. Наразі позивач разом з молодшим сином [PERSON] та онуком змушені орендувати житло за адресою: [ADDRESS] , оскільки проживання в її будинку стало нестерпним, а саме: [PERSON] та його співмешканка [PERSON] систематично зловживають спиртними напоями та наркотичними засобами, ведуть аморальний спосіб життя, постійно конфліктують з нею, [PERSON] застосовує відносно неї фізичне та психологічне насилля, з приводу чого позивач неодноразово зверталася до органів поліції. постановами Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] було визнано винним за ст. 173-2 КУпАП. Орган опіки та піклування не віддасть на постійне виховання позивачу онука вразі подальшого проживання разом з нею [PERSON] у належному її житловому будинку [ADDRESS] , а іншого житла яким би вона могла забезпечити дитину у неї немає. 04 березня 2021 року начальником СПДН ВП Криворізького МУП ГУНП в Дніпропетровській області щодо [PERSON] винесено терміновий обмежувальний припис за фактом вчинення щодо позивача домашнього психологічного насильства, та заборонено у будь-який спосіб контактувати з нею протягом 10 діб. [PERSON] проживаючи в її будинку, не сплачує комунальних послуг, за використання яких виникла заборгованість, та наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2021 № 216/310/21 стягнено з неї заборгованість за спожитий природний газ, за період з 01.12.2018 по 01.11.2020 в розмірі 14266,89 грн. Також, наявна заборгованість за постачання електроенергії ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» за період з 01.01.2019 по 21.10.2020 в розмірі 10356,47 грн; за послугами централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 1052,50 грн; вивіз відходів - 124,66 грн. В добровільному порядку [PERSON] не бажає звільнити будинок позивача та знятися з реєстрації, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим їх проживання в одному будинку. Посилаючись на вищевикладені обставини позивач просила суд задовольнити позов. Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив суд задовольнити позов. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радиу судове засідання не з`явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.11.2012, яке набрало законної сили 19.11.2012, ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.11.2019, яка набрала законної сили 19.11.2019, позивачу належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] , в якому зареєстровані крім позивача, [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 15.10.2020 (а.с.17-24, 28). [PERSON] син [PERSON] , що встановлено свідоцтвом про народження (а.с.14). Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.10.2019, встановлено факт звернення позивача до Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення відносно неї психологічного насилля в сім'ї [PERSON] та [PERSON] , провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративної відповідальності (а.с.42). 04 березня 2021 року начальником СПДН ВП Криворізького МУП ГУНП в Дніпропетровській області щодо [PERSON] винесено терміновий обмежувальний припис за фактом вчинення щодо позивача домашнього психологічного насильства, та заборонено у будь-який спосіб контактувати з останньою протягом 10 діб (а.с.45). Відповідно до свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.47). Наказом служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 03.03.2020, тимчасово влаштовано малолітнього [PERSON] в сім`ю [PERSON] , та заявою (рішенням), посвідченої 18.03.2020 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенко О.І., батьки [PERSON] надали згоду на залучення позивача до виховання їх малолітнього сина (а.с. 48, 49). Зі змісту побутової характеристики та акту про проживання особи від 23.03.2021 посвідчених квартальним комітетом № 27 встановлено, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] з 1997 року по теперішній час, разом з ним також проживає його співмешканка [PERSON] , спільно зловживають спиртними напоями, наркотичними засобами, систематично порушують правила співжиття, громадський порядок, влаштовують конфліктні ситуації з сусідами, мають малолітнього сина, вихованням якого займається бабуся [PERSON] , яка не проживає за місцем реєстрації через свого сина та орендує інше житло. Також, за вказаною адресою наявна заборгованість за спожитий природний газ за період з 01.12.2018 по 01.11.2020 в розмірі 14266,89 грн, та за електричну енергію за період з 01.01.2019 по 21.10.2020 в розмірі 10356,47 грн, що підтверджується судовим наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2021, та вимогою про сплату заборгованості ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» від 21.10.2020 (а.с.46, 50, 51, 54). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.11.2021, яке набрало законної сили 16.12.2021, позбавлено батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнено аліменти на його утримання на користь опікуна, прийомних батьків, або батьків-вихователів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України визнано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Таким чином, враховуючи встановленні судом обставини щодо недобросовісного користування відповідачем житла належного позивачу на праві власності, систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим проживання позивача та її членів сім`ї в одному будинку з відповідачем, а також беручи до уваги факт визнання відповідачем позову, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved