Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Качай Гроші», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко Микола Борисович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. 16.11.2019 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Качай Гроші" було укладено кредитний договір №00-515140, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 8 400,00 грн. строком на 30 дні. З сайту "Автоматизована система виконавчого провадження" Позивачу стало відомо про внесення приватним виконавцем Шуляченко Миколою Борисовичем до реєстру боржників інформації щодо Позивача, в зв`язку з виконанням виконавчого провадження №67012739. 05.10.2021p. між позивачем [PERSON] та Адвокатським бюро "ЮРКОНСАЛТ" Геннадія Працевитого" було укладено договір про надання правової допомоги. Адвокатом було направлено адвокатські запити до приватного виконавця з метою отримання копії виконавчого напису та документів, на підставі яких його було вчинено. Приватним виконавцем на запит адвоката було надано відповідь, з яких було встановлено, що виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса. З змісту наданих документів було встановлено, що 15.07.2021 р. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівноюбуло вчинено виконавчий напис №99227 про стягнення на користь стягувача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Качай Гроші" з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 16.11.2019 р. №00-515140 в розмірі 19 540,00 грн. В подальшому приватним виконавцем Шуляченко Миколою Борисовичем на підставі вищезазначеного виконавчого напису відкрито виконавче провадження, накладено арешт на всі рахунки боржника та звернуто стягнення на заробітну плату. Позивач вважає, що виконавчий напис було вчинено з численними порушеннями норм законодавства, в зв`язку з чим він підлягає скасуванню, з тієї підстави, що на момент вчинення виконавчого напису законом не було передбачено права його вчиняти на кредитних договорах, які нотаріально не посвідчені, а також позивачу Стягувачем не направлялась копію вимоги, окрім того, позивач вважає, що сума заборгованості не є безспірною. На підставі викладеного, позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №99227 від 15.07.2021р., який вчинено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною щодо стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 16.11.2019 р. №00-515140 в розмірі 19 540,00 грн., а також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмір 6908 гривень та судовий збір. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, в позовній заяві просили справу розглянути у їх відсутність та задовольнити позовні вимоги. Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Качай Гроші» позовні не визнали у повному обсязі та надали відзив на позов, в якому вважають, що підстави позову є надуманими, оскільки позивач бажає ухилитись від сплати заборгованості за укладеним кредитним договором. Треті особи приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко Микола Борисович в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що 16.11.2019 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Качай Гроші" було укладено кредитний договір №00-515140, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 8 400,00 грн. строком на 30 дні. З вищевказаного договору вбачається, що він не був посвідчений нотаріально, а укладений в письмовій формі. З відзиву відповідача вбачається, що [PERSON] не виконав свої зобов`язання за укладеним кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 15.07.2021 р. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівноюбуло вчинено виконавчий напис №99227 про стягнення на користь стягувача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Качай Гроші" з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 16.11.2019 р. №00-515140 в розмірі 19 540,00 грн.. Cуд вважає, що вищевказаний виконавчий напис було видано з порушенням законодавства зважаючи на наступне. Так зі змісту виконавчого напису вбачається, що при його вчиненні приватний нотаріус керувався статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів за, якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, визначено наступне: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Проте, при вчинені виконавчого напису не враховано, що пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року на час їх застосування був визнаний судом незаконним та нечинними, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Як вбачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року: «…оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду Постановою від 20 червня 2018 року відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Частиною 2 статті 265 КАС України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, оскільки пункт 2 Переліку з 22 лютого 2017 року визнаний нечинним відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тобто, оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 15.07.2021 - в період часу, коли законодавством не було передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору. В матеріалах справи не має відомостей, що кредитний договір нотаріально посвідчувався, а тому приватний нотаріус не мав правових підстав для його вчинення. Окрім того, відсутні відомості, що перед зверненням до нотаріуса, на ім`я позивача була направлена вимога про сплату заборгованості. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №99227 від 15.07.2021р., який вчинено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною щодо стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 16.11.2019 р. №00-515140 в розмірі 19 540,00 грн.. В позовній заяві позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 6908 гривень, то витрати пов`язані з укладенням договору про надання правової (правничої) дороги від 05.10.2021р., який було укладено з адвокатським бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого. Відповідно до рахунку №255 від 05.10.2021р. витрати за складання позовної заяви про скасування виконавчого напису склали суму у розмірі 3000 гривень, а гонорар за ведення справи у розмірі 3908 гривень. Відповідач подав заперечення щодо вищевказаних витрат, оскільки вважає, що вони є не відповідають складності справи. Відповідно до ч.1,3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно зі ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд, аналізуючи надані докази та письмові пояснення представників сторін, виходить з наступного. Так при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). З матеріалів справи вбачається, що судом було відкрито спрощене провадження по справі, оскільки справа є малозначною. Представник позивача фактично участі в судовому засіданні не приймав, оскільки подав заяву розглянути справу у його відсутність. На підставі викладеного, виходячи з критеріїв розміру їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що належним до стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень, тобто за складання позовної заяви. Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений судовий збір у розмірі 908 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial