Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12.06.2021 уклав з [PERSON] договір позики, за яким передав у власність останнього грошові кошти у розмірі 700 000,00 грн. Згідно п. 2.1 договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 13.09.2021. 15.12.2021 відповідачу було відправлено претензію на адресу його проживання, в якій останньому було надано строк на повернення коштів три дні з моменту отримання претензії. Станом на 23.12.2021 відповідач не повернув позивачу зазначені кошти. Посилаючись на вищезазначене позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму позики заборгованість за договором позики у розмірі 700 000,00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2022 відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, Відповідач 16.03.2022 на адресу суду скерував клопотання про розгляд справи без його участі. Окрім того, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до положень ч. ч. 3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що 12.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно п. 1.1 якого, позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 700 000,00 грн. Відповідно до пп. б п. 2.1 договору сторони погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення позики має бути здійснено не пізніше 13.09.2021. Договір підписано двома сторонами, недійсним у встановленому законом порядку не визнаний. 15.12.2021 позивач скерував відповідачу претензію про повернення грошових коштів згідно договору позики від 12.06.2021, згідно якої просить повернути усі грошові кошти протягом трьох днів з дня отримання претензії. Відповідач свої зобов`язання не виконує, до теперішнього часу ніяких сум в рахунок повернення боргу позивачу не виплатив. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Обов`язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 700 000,00 грн. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем не було повернуто борг, в строк, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, як встановлено у даній справі, відповідач в процесі розгляду справи визнав позов. Згідно із ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Відтак, відповідач подав заяву про визнання позову початку розгляду справи по суті. Крім того, позивач відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у дохід держави. При цьому, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду по суті, то з нього слід стягнути судовий збір у дохід держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би з нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін. Пп. 1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у даному випадку становить 7000,00 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути у дохід держави судовий збір у сумі 3 500,00 грн. (50% від 7 000,00 грн.)

Outcome: approved