Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про розірвання шлюб та стягнення аліментів. В мотивування позову зазначила, що між нею та відповідачем 04.04.2015 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 482. Від спільного подружнього життя сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . З 2020 року шлюбні відносин між ними припинені, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач вважає, що подальше спільне проживання й збереження шлюбу неможливо, оскільки не відповідає її інтересам та інтересам дитини. За вищенаведених обставин просить шлюб розірвати, спорів про місце проживання дитини та стосовно майна немає. Також відповідно до ст. 180 СК України просить стягнути аліменти з відповідача на дитину у розмірі 2013 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилася до суду, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги в частині стягнення аліментів просила залишити без розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав просив задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, 51, ч. 1 ст. 110 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України закріплено основний принцип перебування чоловіка і жінки у шлюбі - добровільність. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до вимог ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За приписами ч. ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання внаслідок його розірвання. Частиною 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області було зареєстровано шлюб 04.04.2015 р., про що складено актовий запис № 482. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спору про місце проживання дитини немає. Дитина проживає разом з матір`ю. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, позивач наполягає, а відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу, а тому шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України та ч. 3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 454 грн. На підставі вищевикладеного, відповідно до вимог ст. ст. 21, 24, 56, 104, 109,112, 114 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76, 81, 247, 259, 263-265, 268, 293, 294, 315, 316 Цивільного процесуального кодексу України, суд

Outcome: approved