Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень (заява про зменшення розміру позовних вимог, вх. 60623 від 09.12.2020 року) просить стягнути з [PERSON] (далі відповідач) на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 13.04.2010 року в загальному розмірі 82029,72 грн., з яких: 60793,80 грн. заборгованість за тілом кредиту, 21235,92 грн. заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. В обґрунтування позову зазначено, що 13.04.2010 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а відповідач зобов`язалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі в розмірі, строки та в порядку, встановленими Кредитним договором, яким в тому числі передбачено право банку проводити зміни кредитного ліміту, Тарифів, а також умов обслуговування рахунків. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 60793,80 грн. та заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в розмірі 21235,92 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.04.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач 05.05.2020 року надала відзив, в якому зазначила, що працівники банку не ознайомили її з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, у зв`язку з чим просила застосувати до виниклих між сторонами правовідносин висновки щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, викладені в Постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17. Крім того, зазначила, що позивач незаконно в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитом. Представник позивача надав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позову. У судовому засіданні відповідач частково визнала позовні вимоги, а саме в частині заборгованості за тілом кредиту в розмірі 26710,00 грн. Заперечувала наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 60793,80 грн., зазначивши, що позивач у позовній заяві зазначив, що розмірі її кредитного ліміту був збільшений до 26710,00 грн. Відповідно, нею був отриманий кредит в сумі 26710,00 грн., більше цієї суми вона від банку грошових коштів не отримувала. Також зазначила, що не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг та заперечує їх дійсність. Враховуючи зазначені пояснення відповідача та доводи позовної заяви, згідно яких відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 26710,00 грн., судом викликано представника позивача в судове засідання для надання пояснень по суті позову. У судовому засіданні 23.02.2022 року представник позивача зазначив, що не може пояснити, яким чином та з яких причин нарахована банком заборгованість відповідача за тілом кредиту (60793,80 грн.) більше ніж удвічі перевищує максимальний розмір кредитного ліміту, встановленого банком відповідачу (26710,00 грн.). Також представник позивача зазначив, що банком нараховані проценти на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, виходячи із процентної ставки 84 % річних. На уточнююче запитання суду, якими саме умовами Кредитного договору передбачено нарахування процентів у зазначеному розмірі, представник позивача надати відповідь не зміг. На уточнююче запитання суду представник позивача зазначив, що додаткові клопотання, пояснення та докази в нього відсутні. Судом на підставі наявних доказів встановлені наступні фактичні обставини. Позивачем відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 13.04.2010 року та Тарифів, які складають Договір про надання банківських послуг, відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач прийняла на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів згідно умов Договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1054 ЦК України\~передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України\~встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Як зазначено представником позивача в позовній заяві, кредитний ліміт був встановлений у розмірі 26710,00 грн. Таким чином, позивачем у позовній заяві було визнано, що максимальний розмір кредитного ліміту, встановленого відповідачу, складав 26710,00 грн. Відповідач у судовому засіданні також визнала зазначену обставину, вказавши, що дійсно отримала кредит в розмірі 26710,00 грн., інших коштів від банку не отримувала та визнає позов у цій частині. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування, в якій наведено інформацію щодо зміни розміру кредитного ліміту відповідача, також вбачається, що максимальний розмір кредитного ліміту відповідача був встановлений в сумі 26710,00 грн. (а.с. 21). Судом було викликано представника позивача у судове засідання для надання йому можливості пояснити суду, яким чином відповідач могла отримати від банку кредит у розмірі, що більше ніж удвічі перевищував максимальний розмір кредитного ліміту на її банківській картці. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України представник позивача у судовому засіданні будь-яких доказів отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 60793,80 грн. не надав, на вказані докази не посилався та зазначив, що не може пояснити, яким чином банком була розрахована сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 60793,80 грн. при тому, що максимальний розмір кредитного ліміту був встановлений у сумі 26710,00 грн. Враховуючи наведене, суд частково задовольняє позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та стягує вказану заборгованість в сумі 26710,00 грн., яка визнана відповідачем та дорівнює максимальному розміру кредитного ліміту, встановленого відповідачу. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в розмірі 21235,92 грн., суд керується таким. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що банком нараховані проценти на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.11.2019 року по 01.03.2020 року, виходячи із процентної ставки 84 % річних, проте якими саме умовами Кредитного договору передбачено нарахування процентів у зазначеному розмірі, він пояснити не може. На уточнююче запитання суду представник позивача пояснив, що в Довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка універсальна» 55 днів пільгового періоду від 13.04.2010 року, яка підписана відповідачем, відсутні умови щодо нарахування процентів за відсотковою ставкою 84 % річних. Судом встановлено, що відповідачем під час укладення Кредитного договору підписано два документи, а саме Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.04.2010 року (а.с. 23) та Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка універсальна» 55 днів пільгового періоду від 13.04.2010 року (а.с. 24). На уточнююче запитання суду відповідач показала, що визнає факт підписання нею вказаних документів. Під час ознайомлення із змістом вказаних вище Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування судом встановлено, що вказані документи не містять умов щодо сплати відповідачем процентів в порядку ст. 625 ЦК України за процентною ставкою 84 % річних або за будь-якою іншою процентною ставкою. Вирішуючи питання щодо можливості визначення розміру процентів, які сплачуються в порядку ст. 625 ЦК України, згідно Умов та Правил надання банківських послуг, суд керується таким. Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 342/180/17, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої\~вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні\~підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом під час дослідження наданого позивачем Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що вказаний документ не містить підпису відповідача та будь-яких інших даних, з яких суд мав би можливість достовірно встановити, що саме вказана редакція зазначених документів була пред`явлена відповідачу для ознайомлення під час укладення Кредитного договору та погоджена ним у встановленому законом порядку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведено, що умовами укладеного між сторонами Кредитного договору було передбачено право позивача нараховувати відповідачу проценти в порядку ст. 625 ЦК України, виходячи із процентної ставки 84 % річних або будь-якої іншої процентної ставки. Як вбачається з доводів заяви про зменшення розміру позовних вимог, наданих банком розрахунків та пояснень представника банку, позивач просить стягнути з відповідача проценти, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, за період з 01.11.2019 року по 01.03.2020 року. Враховуючи наведене та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача проценти, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.11.2019 року по 01.03.2020 року, в розмірі, визначеному положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме в розмірі 3 % річних від простроченої суми 26710,00 грн., що складає 267,47 грн. Таким чином, суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 26977,47 грн. (26710,00 грн. + 267,47 грн.). Оцінюючи інші доводи позивача та відповідача, викладені в заявах по суті справи, а також висловлені в судовому засіданні, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Враховуючи підстави, з яких позовні вимоги частково задоволено, суд не вбачає необхідності надавати оцінку по суті іншим доводам і аргументам сторін, викладеним в заявах по суті справи. У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 691,29 грн.

Outcome: partial