Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області про визнання права власності у порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на майно, в тому числі і на предмет позову - земельну ділянку, площею 1, 000 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в смт. Ворохта, ур. Великий Чертіж. Спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі є він - позивач. В установлений законом строк позивач звернулася до державного нотаріуса Яремчанської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва на вказану земельну ділянку через відсутність правоустановлюючих документів на неї. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 1, 000 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в смт. Ворохта, ур. Великий Чертіж, у порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON] . Ухвалою судді Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12.08.2021 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28.09.2021 року витребувано з Яремчанської міської державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] . У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області у судове засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки Суду невідомі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів, оскільки останній повідомлявся неодноразово про дати та часу судових засідань у справі, і жодного разу не з`являвся. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим виконкомом Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області серії [NUMBER] , актовий запис № 3 (а.с.6). За життя [PERSON] , склала заповіт від 16.03.2000 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради народних депутатів Івано-Франківської області О.С. Дедерчук та зареєстрований в реєстрі під № 23. За змістом заповіту, остання заповіла все своє майно онукові [PERSON] , який є позивачем у справі. З матеріалів витребуваної спадкової справи № 116/2020, заведеної після смерті [PERSON] , 1923 року народження, вбачається, що позивач в установлений законом строк прийняв спадщину. 12 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до Яремчанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1, 0000 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в смт. Ворохта, ур. Великий Чертіж, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області та входить до спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] . Постановою державного нотаріуса від 08.04.2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку було відмовлено, оскільки при оформленні спадщини з`ясувалось, що спадкодавець за життя не оформила правоустановлюючих документів на вказане спадкове майно. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на зазначену вище земельну ділянку. У відповідності до положень статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об`єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження. В ході судового розгляду встановлено, що 12 серпня 1997 року на підставі Рішення виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради народних депутатів Яремчанської міської ради Івано-Франківської області № 50 громадянці [PERSON] - спадкодавцю у справі, було надано в користування земельну ділянку у кількості 1, 0000 га в уч. В. Чертіж під сінокіс. Вказане підтверджується також Додатком до зазначеного рішення та витягом з погосподарської книги (п. 59). Відповідно до Довідки Виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 24 червня 2020 № 658, земельна ділянка по [ADDRESS] , орієнтовною площею 1, 0000 га знаходилась у користуванні [PERSON] , яка померла [INFO] . У належному стані від 1993 року вказану земельну ділянку утримував [PERSON] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] беззаперечно підтвердили факт постійного користування з 1997 року спадкодавцем [PERSON] та її онуком [PERSON] , - позивачем у справі, земельною ділянкою, площею 1, 0000 га в уч. В. Чертіж. Таким чином, Суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] користувалася зазначеною вище земельною ділянкою на підставі рішення органу місцевого самоврядування з 1997 року по день її смерті [INFO] . Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно із ст. 1212 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкодавець [PERSON] померла [INFO] (Свідоцтво про смерть, видане виконкомом Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області серії [NUMBER] , актовий запис № 3, а.с.6). Системний аналіз положень ст. 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII та ст. 125 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III свідчить, що право власності на земельну ділянку у період часу з 1997 року (з часу користування земельною ділянкою спадкодавцем) по 29 січня 2013 рік (дата смерті спадкодавця) у різні проміжки часу посвідчувалося відповідними державними актами та підлягало реєстрації. А на дату смерті спадкодавця, відповідно до стаття 125 Земельного кодексу України в редакції від 05.01.2013, чинній на час смерті останньої, право власності на земельну ділянку виникало з моменту державної реєстрації цих прав. Однак, як вбачається з матеріалів справи та з`ясовано в ході судового розгляду, спадкодавець [PERSON] не зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 1, 0000 га в уч. В. Чертіж. У матеріалах справи також відсутні будь-які інші документи, які свідчили про те, що земельна ділянка належала спадкодавцю на праві приватної власності та що право власності нею було оформлено відповідно до вимог земельного законодавства, діючого у період її життя. Згідно із ст. 1212 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та у прив`язці до зазначених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що до позивача не перейшло право власності на земельну ділянку площею 1, 0000 га в уч. В. Чертіж у порядку спадкування за заповітом, оскільки таке право спадкодавець не набула за життя. У той же час, як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Зі змісту Протоколу № 7/2020 засідання комісії Ворохтянської селищної ради із земельних питань, екології та містобудування від 23.06.2021 року [PERSON] Ворохтянською селищною радою 25.03.2010 року було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (державний акт на право власності на земельну ділянку) площею 1, 0000 для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . Таким чином, Суд приходить до висновку, що спадкодавець за життя розпочала процедуру приватизації вказаної вище земельної ділянки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки. Разом з тим, враховуючи те, що предметом даного спору є визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування, а спадкодавець не набула за життя права власності на цю земельну ділянку, то суд вважає, що у задоволенні позовних вимог саме у обраному способі захисту - слід відмовити.

Outcome: dismissed