Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

в січні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Бабенка Ю.С. звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд стягнути із відповідача на користь позивача суму авансу за попереднім договором від 04.11.2007 року у розмірі 114000,00 доларів США, суму штрафу в розмірі 114000,00 доларів США, а також суові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 04.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотатаріусом КМНО Адамською О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 527. Відповідно до п. 1 зазначеного договору, [PERSON] зобов`язалась у строк, не пізніше 23.04.2008 року продати [PERSON] , а, остання, зобов`язалась купити у [PERSON] земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3 попередього договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укочення договору купівлі-продажу [PERSON] передала, а [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 575000,00 грн., що на день підписання договору було еквівалентом суми в розмірі 114000,00 доларів США. Факт передачі коштів в зазначеній сумі відповідачу засвідчується фактом підписання зазначеного попереднього договору. Вказана сума розцінюється сторонами у договорі як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Крім того, сторони узгодили в договорі те, що той зі сторін хто необґрунтовано відмовиться від укладення договору купівлі-продажу у визначений в п. 1 цього договору термін та на вищезазначених умовах, повинен відшкодувати другій стороні збитки, а саме: у разі коли договір купівлі-продажу не відбудеться з вини [PERSON] , сума авансу залишається у [PERSON] , якщо з вини [PERSON] , то вона зобов`язується повернути отриману в якості авансу суму та додатково сплатити штраф у розмірі 100 % суми авансу. Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання за попереднім договором не виконала, у встановлений договором строк договір купівлі-продажу земельної ділянки вчинено не було, а відтак були порушені права позивача, в зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 19.02.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2020 року, у справі було зкрито провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2020 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2020 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 14.04.2021 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2020 р. та постанову Київського апеляційного суду від 03.12.2020 р. було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 20.05.2021 року, було задоволено заяву про самовідвід головуючого судді у справі - судді Шевченко Т.М., а справу передано для повторного автоматичного розподілу. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно (Кирильчук) І.А. від 28.05.2021 року, справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В липні 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних відмовити, посилаючись на те, що між сторонами судом було вирішено спір, що існував між сторонами за попереднім договором від 04.11.2007 року. У справі було затверджено мирову угоду ухвалою суду від 22.02.2018 року, яка не була звернута до належного виконання, а відтак, звернувшись із даним позовом про стягнення коштів за вказаним договором в 2020 році позивач обрала невірний спосіб захисту, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. В липні 2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідо до якої сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що після затвердження судом мирової угоди, відповідач знову порушила його вимоги та не уклала основний договір купівлі-продажу земельної ділянки. Позивач, звернувшись до приватного нотаріуса, оформила заяву на ім`я відповідача із пропозицією вжити заходи щодо укладення основного договору, однак, зазначена заява залишилась без належного реагування з боку відповідача, в зв`язку з чим позивач, обравши вірний спосіб захисту, правомірно звернулась до суду із даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.09.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В зв`язку із перебуванням судді Кирильчук І.А. у відпустці по вагітності та пологам, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 04.11.2021 року № 1657, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві та поясненнях на позов, а також одночасно вказав на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, що також є підставою для відмови в позові. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав і інтересів судом. Судом встановлено, що 04.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотатаріусом КМНО Адамською О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 527. Відповідно до п. 1 зазначеного договору, [PERSON] зобов`язалась у строк, не пізніше 23.04.2008 року продати [PERSON] , а, остання, зобов`язалась купити у [PERSON] земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3 попередього договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укочення договору купівлі-продажу [PERSON] передала, а [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 575000,00 грн., що на день підписання договору було еквівалентом суми в розмірі 114000,00 доларів США. Зазначена сума розцінювалась сторонами у договорі як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Крім того, сторони узгодили в договорі те, що той зі сторін хто необґрунтовано відмовиться від укладення договору купівлі-продажу у визначений в п. 1 цього договору термін та на вищезазначених умовах, повинен відшкодувати другій стороні збитки, а саме: у разі коли договір купівлі-продажу не відбудеться з вини [PERSON] , сума авансу залишається у [PERSON] , якщо з вини [PERSON] , то вона зобов`язується повернути отриману в якості авансу суму та додатково сплатити штраф у розмірі 100 % суми авансу. Доказів того, що відповідач [PERSON] на час укладення зазначеного договору була власником земельної ділянки а адресою: [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Крім того, судом встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2018 року у справі № 752/12388/17, було затверджено умови мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення завданих збитків, відповідно до умов якої сторони домовились про наступне: 1. Сторони домовились між собою, що по даній мировій угоді відповідач відшкодовує пощивачу кошти, що с становлять витрати по сплаті судового збору відповідно до квитанції про сплату судового збору, що додана до справи. Строк відшкодування встановлюється в тридцять календарних днів, перебіг якого починається наступного дня після визнання судом даної мирової угоди. 2. В свою чергу позвиач відмовляється від позовних вимог до відповідача у вигляді стягнення завданих збитків у вигляді сплаченого авансу та штрафу з розмірі 100 % суми авансу, що загалом становить 228000 доларів США. 3. Також сторони домовились про те, що укладений між ними попередній договір від 04.11.2007 року, за яким відповідач зобов`язалась продати земельну ділянку позивачу, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визначену планом меж змельної ділянки за кадастровим номером: 90:051:0661 (відповідно до витягу від 18.11.2016 року новий кадастровий номер зазначеної ділянки: 8000000000:90:051:0666) є чинним, та усі зазначені в попередньому договорі умови зберігаються. 4. Також сторони домовились між собою, що усі домовленості між ними за попереднім договором від 07.11.2007 року будуть виконані у строк в тридцять календарних днів, перебіг якого починається наступного дня після визнання судом даної мирової угоди. Провадження у справі було закрито. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2019 року у справі № 752/12388/17, було випралено описку в ухвалі суду від 22.02.2018 року та вірно зазначено кадастровий номер земельної ділянки, яка є предметом укладеного між сторонами 04.11.2007 року попереднього договору - 8000000000:90:051:0066. 30.09.2019 року [PERSON] було оформлено на ім`я приватного нотаріуса КМНО Габрієль Л.Є. заяву з проханням передати [PERSON] заяву щодо добровільного виконання умов попереднього договору від 04.11.2007 року та виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2018 року. Зазначена заява була направлена відповідачу, однак, останній, не була вручена, в зв`язку із закінченням терміну зберігання. Варто вказати на те, що доказів звернення до належного виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2018 року у справі № 752/12388/17, якою було затверджено умови мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] , - матеріали справи не містять. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що основний договір купівлі-прождажу земельної ділянки у встановлені строки між сторонами укладено не було з вини відповідача, умови мирової угоди, затвердженої судом також відповідачем виконано не було, а відтак права позивача порушені та із відповідача на користь позивача підлягає стягненню кошти, отримані за попереднім договором, а також штраф за неналежне виконання уом попереднього договору. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, винна поведінка відповідача в неукладенні основного договору відсутня, позивачем не було звернуто до належного виконання ухвалу суду, якою було затверджено умови мирової угоди між сторонами, а відтак даний позов є безпідставним. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попередніх договором. За ч. ч. 1, 5 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Отже, попередній договір за своєю правовою природою передбачає його укладання між сторонами майбутнього основного договору. Попередній договір, укладений між сторонами передбачає, що відповідач зобов`язалась продати позивачу, а, остання, купити у відповідача земельну ділянку, яка на час укладення попереднього договору відповідно до наявних у справі доказів відповідачу фактично не належала, а тому, на думку суду, в даному випадку не була дотримана правова природа попередного договору, оформленого в 2007 році на цю нерухомість, в силу положень ст. 635 ЦК України. Крім того, з попереднього договору, укладеного в 2007 році вбачається, що, останній, не містить будь-якого регулювання способу здійснення комунікацій між сторонами попереднього договору, та доказів належного виконання позивачем та, відповідно, ухилення відповідача від належного виконання умов догвоору, матеріали справи не містять, як і не містять доказів належного звернення до виконання ухвали суду від 22.02.2018 року, якою було затверджено умови мирової угоди між сторонами щодо виконання попереднього договору від 04.11.2007 р. Суд вважає, що належним доказом ухилення відповідача від укладення основного договору з часу, в т.ч. затвердження мирової угоди між сторонами, - було б належне звернення позивача до відповідної виконавчої служби з метою примусового виконання ухвали суду, як виконачого документу. Крім того, слід вказати на те, що незважаючи на покладення тягаря доказування на сторін рівною мірою, з умов попереднього договору не можна зробити висновок, що вказані в ньому умови, про які зазначає позивач, відповідачем не виконані з огляду на її винну поведінку і саме позивачу необхідно доводити факт неправомірної поведінки відповідача, що призвело до не укладення основного договору купівлі-продажу нерухомості. При оцінці аргументів та доводів, суд керується Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, у якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, та це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний доказів у їх сукупності, а також приймаючи до уваги зміст пред`явлених позовних вимог, їх підстави, обраний позивачем спосіб захисту, та те, що стороною позивача не доведено, що основний договір купівлі-продажу не був укладений внаслідок винних дій відповідача, що є підставою для стягнення коштів за попереднім договором, а також те, що стороною позивача було звернуто ухвалу суду про затвердження мирової угоди до належного виконання, та у виконавчому провадженні укладення основного договору не відбулось з вини відповідача (боржниа), а відтак суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки, відсутні достані правові підстави для стягнення коштів в обраний позивачем спосіб. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed