Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

Представник Моторного (Транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ, позивач) звернулась до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат, в порядку регресу, кошти в сумі 40 134,00 грн., а також судові витрати в розмірі 2 270 грн. Підставність позову обґрунтовано тим, що внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, яка сталась 31.10.2020 приблизно о 20:40 годині по вул. Миру в с. Нова Прилука за участі відповідача, пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, внаслідок чого був госпіталізований до МКЛ ШМД м. Вінниця, де [INFO] помер. Ураховуючи те, що вказана ДТП сталась з вини відповідача, що було доведено в рамках кримінального провадження, а на дату скоєння ДТП останній не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому на підставі наказу №3.1/3465 від 31.05.2021 МТСБУ здійснило регламентну виплату дочці померлого - потерпілій [PERSON] в розмірі 40134, 00 грн., у зв`язку із чим в МТСБУ виникло право на подачу регресного позову до відповідача в розмірі фактично понесених витрат, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом, оскільки відповідач у добровільному порядку не відшкодовує вказані кошти. У визначений судом строк відповідач відзиву на позов не подав. Ухвалою суду від 11.01.2022 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, в заяві просив про розгляд справи у його відсутність, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, будь - яких заяв та клопотань про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин чи розгляду справи у його відсутність до суду не направив. За таких обставин, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений. У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, про що було постановлено ухвалу 09.03.2022. Ураховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази із матеріалів доданих до позову встановив, що 31.10.2020 близько 20 години 40 хвилин, [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем «ВАЗ 2105», державний номерний знак [NUMBER] , не маючи страхового полісу на транспортний засіб, рухаючись по вул. Миру в с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області в напрямку м. Калинівка, неподалік буд. № 2А, в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода [PERSON] , який рухався по краю проїзної частини у попутному з ним напрямку, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху його об`їзду, внаслідок чого допустив наїзд на даного пішохода. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] з отриманими тілесними ушкодженнями був госпіталізований до міської клінічної лікарні швидкої допомоги м. Вінниці, де [INFO] помер. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження за №12020020200000230 від 01.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, було складено та затверджено обвинувальний акт, який передано на розгляд суду, відомості за наслідками розгляду кримінального провадження відсутні. Із обвинувального акту встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення [PERSON] , вимог п.п. 2.1 (а, ґ), 2.9 (а), 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306. Згідно з висновком авто технічної та транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-21/3392-ІТ від 03.03.2021, у заданій дорожній обстановці, дії водія автомобіля «ВАЗ 2105», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , з технічної точки зору, регламентувались вимогами п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху. У ситуації, яка склалася, водій [PERSON] мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР. У ситуації, яка склалася, в діях водія [PERSON] вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Судом встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 2105», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , не була застрахована (а.с.54). 21.04.2021 представник [PERSON] - [PERSON] повідомив про вищевказану дорожньо - транспортну пригоду Моторне (транспортне) страхове бюро України, на що вказує повідомлення, яке було зареєстроване позивачем 21.04.2021 (а.с. 19). 21.04.2021 представник [PERSON] - [PERSON] звернувся із заявами до Моторного (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування, додавши перелік документів необхідний для виплати страхового відшкодування (а.с.22-48). За наслідками розгляду заяви потерпілої [PERSON] та доданих документів МТСБ України було видано Наказ №75708 від 31.10.2020 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON] в розмірі 40 134 (сорок тисяч сто тридцять чотири) грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №75708 (а.с . 48). Відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Як передбачено п. 2.1 ст. 2 Закону N 1961-IV, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону N 1961-IV, потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Згідно з положеннями п. 1.12 ст. 1 Закону N 1961-IV, дорожньо-транспортна пригода - це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Як визначено положеннями п. 1.6 ст. 1 Закону N 1961-IV, власники транспортних засобів - це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Пунктом 1.4 ст. 1 Закону N 1961-ІVвизначено, що особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Відповідно до п. 21.1 ст. 21 Закону N 1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Як визначено у п. 21.3, п. 21.4 ст. 21 Закону N 1961-IV, при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом. Пунктом 38.2.1 ст. 38 Закону N 1961-IV визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. З матеріалів справи встановлено, що транспортний засіб, яким керував відповідач не мав полісу обов`язкового страхування. Як передбачено ч. 1-2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на вказані правові норми, відсутність обвинувального вироку не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника, законного володільця такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Отже, використання відповідачем джерела підвищеної небезпеки, внаслідок якої настала смерть пішохода [PERSON] є підставою для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого, оскільки відповідачем не було доведено, що шкоду було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Як визначено п. 23.1 ст. 23 Закону N 1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до п. 27.1 ст. 27 Закону N 1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Згідно до п. 27.2 ст. 27 Закону N 1961-IV, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Пунктом 27.4 ст. 27 Закону N 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. За змістом п. 41.1 ст. 41 названого Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З огляду на викладене та в контексті правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини наведені у позовній заяві, відтак позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку із чим підлягають задоволенню. Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені останнім судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Outcome: approved