Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Бегларян Ліліт звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі в розмірі 2 224 723, 68 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що відповідач [PERSON] запозичила у [PERSON] для власних потреб 83448 доларів США, про що склали відповідний Договір позики від 08.12.2019 року Відповідно до п. 2.2 Договору позика повертається частинами, у сумі не менше 1000 доларів США на один календарний місяць, починаючи з двадцятого місяця з моменту укладення даного Договору. При цьому платіж здійснюється у строк з 25 по 31 серпня 2021 року у розмірі 10000 доларів США. З моменту отримання [PERSON] грошових коштів остання не здійснила першого платежу на виконання взятих на себе зобов`язань, який мав сплатити до 31.08.2021 року включно, чим прострочила виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з тим, що відповідач і досі не повернув позивачу позичені кошти, у останньої настала нагальна потреба звернутись до суду за захистом своїх прав, що вона і зробила. Крім того позивач просив стягнути з відповідача сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 11350 грн. 00 коп. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 22 квітня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 51). Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 20 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено спраду до розгляду по суті позову. (а.с. 67). Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому порядку, надав на адресу суду завірену приватним нотаріусом ОМНО Юшиним Андрієм Юрійовичем заяву від 18 вересня 2021 року в якій повністю визнала позовні вимоги [PERSON] (а.с. 65). Згідно до вимог ч.4 ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за згодою позивача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] запозичила у [PERSON] для власних потреб 83448 доларів США, про що склали відповідний Договір позики від 08.12.2019 року. Відповідно до п. 2.2 Договору позика повертається частинами, у сумі не менше 1000 доларів США на один календарний місяць, починаючи з двадцятого місяця з моменту укладення даного Договору. При цьому платіж здійснюється у строк з 25 по 31 серпня 2021 року у розмірі 10000 доларів США. (а.с. 14,15). З моменту отримання [PERSON] грошових коштів остання не здійснила першого платежу на виконання взятих на себе зобов`язань, який мав сплатити до 31.08.2021 року включно, чим прострочила виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з тим, що відповідач і досі не повернув позивачу позичені кошти, у останнього настала нагальна потреба звернутись до суду за захистом своїх прав. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтєю 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) устрок та в порядку, що встановлені договором. За ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку із наведеним суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При подані позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 11350 грн. 00 коп., суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в повному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved