Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.04.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено Кредитний договір №05-101202608-01-Ф. За умовами кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 13700,00 доларів США на строк з 25.04.2008 року по 24.04.2020 року, або по день визначений в п.3.1.11 договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,3 % річних, але відповідач не повернув своєчасно ПАТ АБ «Укргазбанк» грошові кошти для погашення заборгованості за вказаним вище кредитом договором. Тому в 2010 році банк звернувся до суду з позовом про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором з Позичальника та Поручителів. Рішенням Маловисківського районного суду було вирішено стягнути солідарно з відповідачів та поручителів на користь Банку заборгованість. На виконання рішення Банком були отримані виконавчі листи, які не одноразово подавалися до відділів державної виконавчої служби, з метою його примусового виконання, однак поверталися без повного виконання. За період з 07.08.2018р. по 06.08.2021 року заборгованість відповідача у вигляді 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання, складає 824,19 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06.08.2021 року становить 22203,27 грн. Оскільки кредит був наданий позичальнику в іноземній валюті доларах США і рішенням суду було вирішено стягнути борг саме в доларах США, відповідно і 3% річних просить стягнути в доларах США, крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді від 08.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. Представник позивача ПАТ АБ «УкргазБанк», в позовній заяві просив проводити розгляд справи у відсутність представника АБ «Укргазбанк», позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти винесення судом заочного рішення суду не заперечував. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином в розумінні положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, судова повістка направлялась за зареєстрованим місцем проживання, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення та конверти про повернення з відміткою «адресат відмовився», «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, а також відзив на позов відповідач не подавав, тим самим, судом відзначається, що відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні, надання суду пояснень та доказів на обґрунтування своєї позиції щодо заявлених позивачем позовних вимог. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Заперечення від сторін проти заочного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 05-101202608-01-Ф від 25.04.2008 року, заумовами якого відповідач отримав кредит в сумі 13700,00 дол. США на строк з 25.04.2008 року по 24.04.2021 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,3% річних, сторони погодили графік згідно з яким відповідач повинен був повертати кредит щомісячно з першого по десяте число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місцем отримання кредиту,в розмірі не менше 1/144 від суми отриманого кредиту, що становить 94,14 доларів США 14 центів (а.с.7-10) Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17.09.2010 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного банку «Укргазбанк» - 14050 доларів США 77 центів кредитної заборгованості станом на 21.01.2010 року (а.с.12-13). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до постанови від 02.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Чумаком Віталієм Миколайовичем було відкрито виконавче провадження №67344992 з примусового стягнення основної заборгованості. Станом на 10.09.2021 р. залишок заборгованості по основному боргу складає 8746,12 дол США (а.с.12-14). Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст.527 ЦК України). Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Згідно з положеннями ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст.625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто чинне законодавство не пов`язує наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Указане узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеною у постанові по справі від 04.06.2019 року № 916/190/18. Тобто вимоги кредитора на підставі ст.625 ЦК України щодо стягнення з боржника інфляційних витрат за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання чи виконання рішення суду про стягнення грошових сум, не залежить від дій виконавчої служби з цього приводу, а правове значення має лише факт невиконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №910/1238/17 зроблено висновок, що після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання і у такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе вже не на підставі умов договору, а на підставі статті 625 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі №914/1033/17 сформовано висновок, що інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України за час прострочення. У постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного суду зауважує, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна позиція міститься у постанові від 26.04.2017 у справі №3-1522гс16, в якій зазначено, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. На підтвердження позовних вимог позивачем долучено розрахунок заборгованості [PERSON] нарахованої на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за кредитним договором № 05-101202608-01-Ф від 25.04.2008 року за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 07.08.2018 по 06.08.2021 року (включно) становить 824,19 дол. США (а.с.6). Відповідачем не спростовано такий розрахунок, докази щодо неправильності нарахування трьох відсотків річних у суду відсутні. Отже, суд дійшов висновку, що позивачем надано обґрунтований, належний та допустимий розрахунок на підтвердження позовних вимог в частині суми 3% річних, оскільки розраховані Позивачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом, а їх розмір є доведеним долученим Позивачем до справи розрахунком. Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у Постановах Верховного суду. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду (ВП/ВС у справі №340/385/17, від 27.11.19) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Також даним рішенням визначено, що позичальник який скористався правом на стягнення боргу у гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача [PERSON] 3% річних в розмірі 824,19 дол. США. Окрім того, відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відшкодування судових витрат понесених позивачем, що складає сплачена сума судового збору в розмірі 2270,00 грн. Враховуючи викладене, у відповідності до ст.ст. 16, 23, 509, 526, 530, 611, 625 ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 133-137, 141, 258, 259, 263-265, 280-282, 284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved