Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідача. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , про що свідчить договір дарування, посвідчений 19 квітня 2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка В.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 2346. У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, відповідач [PERSON] , який доводиться позивачу рідним братом, не проживає у вказаній квартирі з 12 вересня 2019 року по теперішній час без поважних причин, не сплачує вартість комунальних послуг, особистих речей в квартирі не має. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача [PERSON] в належній позивачу квартирі порушує право останнього на вільне користування нерухомим майном, а також позбавляє його можливості розпоряджатися вказаним майном. За таких обставин, позивач [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] у зв`язку із тривалою відсутністю без поважних причин за місцем реєстрації, у зв`язку із чим позивач і вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі пояснень позивача, свідків та письмових матеріалів справи, одночасно враховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце слухання справи, відповідач не повідомив суд про причини неявки, ним не подано відзив. Вислухавши думку позивача [PERSON] , вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі наступних правовстановлюючих документів: договору дарування квартири, посвідченого 19 квітня 2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка В.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 2346, згідно якого [PERSON] подарувала безоплатно, а [PERSON] прийняв у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З матеріалів справи, а саме із довідки за вих.№756/32 від 07 вересня 2021 року, виданою ТОВ «Керуюча компанія «Будсервіс», вбачається, що за адресою: квартира [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації відповідача [PERSON] за вказаною вище адресою також підтверджується повідомленням Крюківської районної адміністрації Кременчуцького району Полтавської області Кременчуцької міської ради №10993/01-27 від 28 вересня 2021 року. Однак, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] за зазначеною вище адресою не проживає з 2019 року, що підтверджується змістом акту про не проживання, виданого ТОВ «Керуюча компанія «Будсервіс» б/н від 07 вересня 2021 року, згідно якого громадянин [PERSON] , який проживає в квартирі [ADDRESS] , та [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] , підтвердили, що [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою: квартира [ADDRESS] , з 2019 року і по час складання акту. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона товаришує з позивачем, часто приходить до нього та його сім`ї в гості за місцем їхнього мешкання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі, але там не проживає. Востаннє свідок бачила відповідача два роки назад. На даний час у вказаній квартирі мешкає позивач зі своєю сім`єю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що з позивачем [PERSON] та членами його родини вона перебуває у дружніх відносинах, особа відповідача [PERSON] їй відома, зазначила, що відповідача за адресою: квартира [ADDRESS] , вона не бачила більше двох років. Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до частини 2 статті 386 власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем внаслідок наявності його реєстрації у помешканні, власником якого є позивач, порушено право останнього на користування та розпорядження своїм майном; [PERSON] , будучи зареєстрованим у домоволодінні, власником якого є позивач, порушує його права та законні інтереси, в зазначеному домоволодінні не проживає з 2019 року і по теперішній час. Згідно статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 163 Житлового кодексу УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Так, відповідно до частини 1 статті 71 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Так, в судовому засіданні достовірно встановлений факт, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , власником якого є позивач. Однак, відповідач не проживає у зазначеній квартирі з 2019 року і по теперішній час. Згідно наявних письмових матеріалів справи, домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житлом у разі його тимчасової відсутності відсутня. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем втрачено право на користування зазначеним житлом, оскільки він відсутній у вказаній квартирі з 2019 року і по теперішній час, без поважних причин, враховуючи ті обставини, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу, як власнику житла, в повній мірі користуватися та розпоряджатися належними йому правами в зазначеній квартирі, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку із чим підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду із позовом, в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved