Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

позивач АТ КБ «Приватбанк» через представника за довіреністю Шульца С.В. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 21 лютого 2017 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідачка отримала в позивача кредит в сумі 21 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за його користування. При цьому відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування. Однак, взятих на себе зобов`язань за цим договором відповідачка не виконала, допустивши прострочену заборгованість за тілом кредиту в розмірі 50 066,93 грн. У зв`язку із вказаними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка за період із 01.11.2018 року по 01.11.2021 року має заборгованість на суму 14 556,18 грн., що складається із 10046,04 грн. індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 4510,14 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, яку вона добровільно не погашає, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Відтак представник позивача просить заявлені позовні вимоги задовольнити повністю, стягнувши з відповідачки на користь позивача вказаний розмір заборгованості та сплачений ним судовий збір за подання до суду цього позову в сумі 2270,00 грн. Ухвалою судді від 06.12.2021 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача за довіреністю Шульц С.В. в судове засідання не з`явився, направивши до суду клопотання від 04.11.2021 року про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Квак В.В. в судове засідання не з`явилися, направивши до суду клопотання від 17.01.2022 року про розгляд справи за відсутності відповідачки та її представника. У поданому суду відзиві на позовну заяву (надійшов до суду 20.01.2022) представник відповідачки [PERSON] проти задоволення заявленого банком позову заперечив повністю, покликавшись на те, що з аналогічним позовом представник банку раніше звертався до суду в цивільній справі №440/1451/19, де рішенням Буського районного суду Львівської області від 29.07.2021 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.02.2017 року було відмовлено повністю через відсутність доказів надання кредиту відповідачці, за наявності лише однієї Анкети-заяви, що не містить істотних умов кредитного договору, а також її обізнаності з умовами кредитного договору. Крім того, представник відповідачки звертає увагу на те, що долучений банком витяг по договору не може вважатись належним доказом через те, що такий не є первинним банківським документом; при розрахунку спірної заборгованості, пов`язаної з інфляційними втратами та трьох процентів річних позивач взяв за основу необгрунтовану суму основного боргу за тілом кредиту (50066,93 грн.), що також враховує період, коли спір був на розгляді суду в цивільній справі №440/1451/19, де ухвалено рішення про відмову в позові банку, а також те, що відповідачка не надавала своєї згоди на нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. Відтак, представник відповідачки просив у задоволенні позовних вимог банку відмовити повністю. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 21 лютого 2017 року. При цьому представник позивача покликається у позовній на те, що за відповідачкою [PERSON] рахується заборгованість за період із 01.11.2018 року по 01.11.2021 року в розмірі 14 556,18 грн., що складається із 10046,04 грн. індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 4510,14 грн. трьох процентів річних від простроченої суми. Проте, на думку суду, заявлені позивачем вимоги до задоволення не підлягають, виходячи із таких мотивів. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1049, ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) дійшла правового висновку про те, що Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду, з огляду на укладеність договору й вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вказала на те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, в іншій справі №382/327/18-ц (провадження №61-21994св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року, застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, вказав на наявність правових підстав для стягнення з позичальника інших, окрім тіла кредиту, складових частин заборгованості, зокрема, заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, якщо, окрім анкети-заяви, пред`явлені до позичальника вимоги підтверджені довідкою про умови кредитування, підписаною позичальником, в якій зазначено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, розмір та порядок внесення щомісячного платежу тощо, оскільки Тарифи Банку та Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, не є складовою кредитного договору. Як убачається із рішення Буського районного суду Львівської області від 29 липня 2021 року в цивільній справі №440/1451/19 у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.02.2017 року було відмовлено повністю через відсутність доказів надання кредиту відповідачці, за наявності лише однієї Анкети-заяви, що не містить істотних умов кредитного договору, а також її обізнаності з умовами кредитного договору. Зокрема, вищевказаним судовим рішенням встановлені такі фактичні обставини. АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н від 21.02.2017, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 21000,00 грн у вигляді вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому відповідач погодився, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір. Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути заборгованість в сумі 76256,21 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі - 30660,44 грн, 19406,49 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 21397,09 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 684,75 грн.- нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн - штраф (фіксована частина); 3607,44 грн - штраф (процентна складова). Підписання Анкети-заяви не є обов`язковою умовою видачі картки, і Банк може прийняти рішення як про видачу картки так і про відмову клієнту без пояснення причин у її видачі, Банк повинен довести, що ним було прийнято рішення про видачу картки з встановленням ліміту, така картка видавалася відповідачу і був відкритий Рахунок. Разом з цим, суд зауважує, що посилання позивача в позовній заяві на пункт 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, як нарахування штрафів не знайшов свого підтвердження, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, які приєднані до позовної заяви взагалі не містять такого пункту. Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват Банку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в Приват Банку. Як вбачається з матеріалів справи, Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку [PERSON] підписала 21.02.2017 р. При підписанні вказаної Анкети-заяви [PERSON] погодилася з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Разом з тим, вказані документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та наявність заборгованості. Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису [PERSON] . Анкета-заява від 21.02.2017 містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність. Заява не містить даних про умови кредитування. У Анкеті-заяві відсутні відомості, яку кредитну картку відповідач отримав, строк дії цієї картки, який рахунок відкривається на ім`я відповідача та дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта. Матеріали справи також не містять доказів, яке рішення було прийнято Банком за заявою відповідача та яка картка йому була видана. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. Позивач до позовної заяви копію картки позичальника саме відповідно до Анкети-заяви від 21.02.2017 не долучив, у позовній заяві про строк дії картки не вказував, виписки з рахунків відповідача, якщо такі відкривалися, не надав. У позовній заяві не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх надання останній не подавав. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд у рішенні від 29.07.2021 року дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.02.2017 року, як це передбачено статтями 75 - 79, 81 ЦПК України. У відповідності до приписів частини четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Оскільки позовні вимоги банку заявлені щодо індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання і трьох процентів річних від простроченої суми, які нараховані на основну заборгованість в розмірі 50 066,93 грн. (тіло кредиту в сумі 30660,44 грн. і прострочене тіло кредиту в сумі 19406,49 грн.) та є похідним зобов`язанням від основної суми заборгованості (тіло кредиту), у задоволенні якої раніше судом вже було відмовлено, а вищевказані обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог банку суд не вбачає. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК), а тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2270,00 грн. не підлягає стягненню із відповідачки. Ураховуючи викладене, та

Outcome: dismissed