Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

30.12.2021 року позивачка звернулась до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 12.01.2022 року судом отримана інформація, щодо місця реєстрації відповідача, та того ж дня було відкрито провадження по справі. В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . З нею в будинку зареєстрована колишній власник квартири, відповідачка - [PERSON] , яка зареєстрована у будинку з 22.10.2005 року, але з жовтня 2017 року не проживає і не сплачує комунальні послуги. Під час вчинення правочину щодо дарування вказаної квартири, відповідач не була присутня. На даний час місце її знаходження їй невідомо, зв`язок відсутній. Вона належно утримує квартиру, сплачує усі житлово-комунальні послуги. Оскільки, відповідач зареєстрована у її будинку, то у неї обмежене право розпоряджатися нею, що безумовно порушує її права, як власника. Просить визнати відповідача таким, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного рішення не заперечує (а.с.36). Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, до суду повторно не з`явився, та не повідомив суд про поважні причини неявки, відзив на позовну заяву не подав (а.с.35,40). У зв`язку з повторною неявкою відповідача, належним чином повідомленого про час і місце судового засідання, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, який не подав відзив на позовну заяву, суд, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи (а.с.36). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування квартири серія НРР № 555185 від 24.12.2021 року; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2021 року; витягом з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 14.12.2021 року; технічним паспортом на квартиру та домовою книгою (а.с.8-15). Зі змісту договору дарування, вбачається, що " [PERSON] " - [PERSON] . Вказана квартира належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2020 року. Відповідно до довідки № 03-06/2263 від 29.12.2021 року, виданої Олександрівською селищною радою у квартирі [ADDRESS] , зареєстрована - [PERSON] , 1964 року народження (а.с.16). Згідно акту обстеження № 646 від 30.12.2021 року, виданого депутатом Олександрівської селищної ради, Трофимчук Л.В. , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але не проживає за місцем своєї реєстрації (а.с.17). Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази по справі, за своїм внутрішнім переконанням оцінює їх, як належні, допустимі та достовірні. Дослідженні докази, їх взаємозв`язок у сукупності, є достатніми для вирішення справи по суті. До встановлених судом правовідносин, які склалися між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми права. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи рішення суду. Законодавче визначення поняття сім`ї встановлено ст. 3 СУ України та передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належить особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У випадку відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила ст. 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Відповідно до частини 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження свої майном. На зміст права не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. При цьому, відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до 162 Житлового кодексу Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, тимчасового мешканця можна виселити за рішенням суду, якщо він не проживає в житловому приміщенні без поважних причин більше шести місяців та не сплачує за комунальні послуги. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири серія НРР № 555185 від 24.12.2021 року, " [PERSON] " - [PERSON] . Відповідачка, яка була колишнім власником вказаної квартири (до [PERSON] ), зареєстрована у ній, але не проживає та продала її 06.05.2020 року. Факт реєстрації відповідача створює перешкоди позивачу, як власнику житла, оскільки вона не може вільно користуватись, розпоряджатись, володіти житлом, тому право відповідача на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна, на підставі ст. 71 Житлового кодексу Української РСР. З огляду на викладене, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом підлягають задоволенню, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved