Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

у вересні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором купівлі-продажу, уточнивши та збільшивши позовні вимоги 08 листопада 2021 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 липня 2020 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 17-07-20, за умовами якого відповідач [PERSON] придбав у нього металопластикові вікна у кількості три штуки. Згідно вищевказаного договору ціна договору склала 13000 грн з передплатою 6500 грн, сума залишку складала 6500 грн, яку [PERSON] зобов`язався сплатити у відповідності до встановленого графіку не пізніше 25 серпня 2020 року. 16 липня 2020 року під час виїзду і складання акту заміру необхідної конструкції і комплектації товару за цим договором за вказаною адресою також були присутні обидва співвідповідача, що є підтвердженням згоди подружжя на укладання цього договору з розстрочкою платежу. 29 липня 2020 року на виконання умов договору товар відповідачу було передано і ним прийнято, і встановлено як конструктивну частину його будинку силами позивача. У комплекті до вікон згідно акту замірів від 16 липня 2020 року відповідачем було замовлено три підвіконника розмірами за його замовленням 350 * 2100 см, що підтверджується його особистим підписом під актом замірів. 29 липня 2020 року під час отримання замовлення відповідач відмовився від вказаних підвіконників у зв`язку з тим, що вони за шириною були для нього замалі і за окремою домовленістю між ними було прийнято рішення без додаткової оплати замінити їх на більшого розміру за шириною - 400 * 2100 см. 13 серпня 2020 року вказані три підвіконники були поставлені відповідачу, прийняті ним і встановлені силами позивача у його будинку, але від підпису акту прийомки продукції відповідач безпідставно відмовився. За договором сума боргу складає 6500 грн. 25 серпня 2020 року відповідачем в порушення умов договору купівлі-продажу з розстрочкою платежів не було проведено оплату залишку суми придбаного товару. Претензій з питань якості товару і гарантійного обслуговування від відповідача не надходило. 05 вересня 2020 року на адресу відповідача було направлено повідомлення-претензію з вимогою про проведення оплати боргу за договором протягом доби з моменту отримання повідомлення, але оплата так і не була проведена. Пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати товару або її частини, покупець зобов`язується сплатити пеню у розмірі 3 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не менше 30 грн. на добу. Таким чином, сума пені складає 85800,00 грн. Також позивачем витрачено 2000 грн на правничу допомогу. Просить стягнути солідарно з відповідачів: суму заборгованості за договором № 17-07-20 від 17 липня 2020 року у розмірі 6500 грн; пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 85800,00 грн; інфляційне збільшення суми боргу станом на дату складання розрахунку за позовом у розмірі 686,07 грн, судові витрати за цим позовом у розмірі 2929,86 грн, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн та витрат зі сплати судового збору у розмірі 929,86 грн. Відповідачі звернулись до суду із відзивом на позовну заяву, в якому визнали позов в частині вимог про стягнення з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] боргу за договором купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року у розмірі 6500,00 грн; просили відмовити позивачу в частині вимог про стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу, пені, інфляційних збільшень суми боргу за договором купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року. В іншій частині вимог просили відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначили, що в межах заявлених позовних вимог відповідач [PERSON] позов не визнає повністю, вважає, що позивачем невірно визначено її відповідачем по справі, оскільки договір купівлі-продажу товару № 17-07-20 17 липня 2020 року було укладено між [PERSON] та [PERSON] , тож [PERSON] не є стороною договору, та не має відповідати за наслідки його укладення. Майно, придбане за договором, не визнано майном спільної сумісної власності. Окрім цього, на момент укладення договору [PERSON] не перебувала у шлюбі з [PERSON] , шлюб між ними було укладено 31 серпня 2021 року. В межах заявлених позовних вимог відповідач [PERSON] позов визнає частково, пояснюючи, що передплату у сумі 6500 грн було внесено [PERSON] у день укладення договору. Працівники позивача встановили у його будинку вікна 29 липня 2020 року. Після встановлення вікон він побачив недоліки, а саме, підвіконня на всіх трьох вікнах не відповідали фактичним розмірам стін - були вужчі ніж потрібно. Окрім цього, одне з трьох вікон було встановлено занадто високо, що утруднило його використання, а саме, воно не відкривалось для провітрювання. Про вказані недоліки [PERSON] одразу сказав працівникам, які монтували вікна. Того ж дня [PERSON] повідомив про це продавця [PERSON] у телефонному режимі, який пообіцяв приїхати особисто, та вирішити питання щодо усунення недоліків. 13 серпня 2020 року працівники позивача провели установку підвіконь на всіх трьох вікнах. При цьому акт приймання-передачі йому надано для підписання не було, тож він ніяким чином відмовитись від його підписання не міг і не мав наміру. Одне з трьох вікон так і залишилось вмонтованим з недоліками. Оскільки цей недолік йому не усунули, він не провів остаточний розрахунок з продавцем. Після отримання від позивача повідомлення про необхідність сплатити залишок суми по договору він спрямував листа у якому пропонував [PERSON] врегулювати ситуацію, що склалася у результаті не виконання обома сторонами умов договору, шляхом перемовин. Однак, позивач не скористався можливістю мирного врегулювання спору. На сьогоднішній день, вікна вмонтовано у будинку відповідача. Одне з яких залишаться з недоліками монтажу, які позивачем не усунуто. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 27 січня 2022 року уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та суду пояснив, що позов подано до двох відповідачів, оскільки вони спільно проживають, за вимогою відповідали удвох, тому позов подано до двох відповідачів. Договір підписали. Ніяких актів про відмову від його підписання позивач не складав. Підвіконня [PERSON] не сподобались (йому не підійшов розмір), позивач привіз інші. Відповідач захотів ширші, [PERSON] за свій рахунок поміняв підвіконня. Претензій до вікон не було. 14 березня 2022 року позивач та його представник в судове засідання не прибули, представник позивача надіслав до суду заяву, в якій просив судове засідання провести у його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули, звернулись до суду із заявами про розгляд справи без їх участі, підтримали відзив на позовну заяву, просили справу розглядати за участю їх представника [PERSON] . У судовому засіданні 27 січня 2022 року представник відповідачів [PERSON] зазначила, що позов визнають лише в частині стягнення з [PERSON] суми заборгованості за вікна. В іншій частині вимог позов не визнають та просила в їх задоволенні відмовити. 18 лютого 2022 року звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі, в якій позицію відповідачів, викладену у відзиві на позовну заяву, підтримала. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року, згідно якого продавець - фізична особа-підприємець [PERSON] зобов`язався передати у власність покупця - [PERSON] металопластикові вікна у кількості три одиниці на суму 13000 грн, а [PERSON] зобов`язався прийняти та оплатити їх. За умовами договору передплата за товар становить 6500 грн, сума залишку 6500 грн, яку необхідно було сплатити не пізніше 25 серпня 2020 року (а.с. 10). Виміри вікон, в яких визначаються матеріал конструкцій та доповнень, розміри, тип відкривання та скління, характер послуг, ціни та кількість погоджені сторонами договору 16 липня 2020 року, про що свідчить особистий підпис відповідача (а.с. 11) Повідомленням від 05 вересня 2020 року позивач повідомляв відповідача [PERSON] про невиконання обов`язків за договором купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року та необхідність оплати залишку боргу протягом 24 годин після отримання листа-повідомлення (а.с.14, 15), яке [PERSON] було отримано особисто 09 вересня 2020 року (а.с. 16) На яке позивач отримав письмову відповідь від відповідача [PERSON] від 15 вересня 2020 року, що позивачем порушено умови договору, оскільки несвоєчасно та неналежної якості надано товар, бо первісна установка виробів з браком здійснена 29 липня 2020 року, повторна - після усунення недоліків, 13 серпня 2020 року (а.с. 17). Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ч. 1 ст. 694 ЦК України, договором купівлі - продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або розстроченням платежу. Частиною 1 статті 695 ЦК України встановлено, що договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Згідно ст. 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно Договору № 17-07-20 від 17 липня 2020 року, його укладено між позивачем ФОП [PERSON] та відповідачем [PERSON] . У свою чергу відповідач по справі [PERSON] не є стороною договору, а також не є третьою стороною, щодо якої в ньому визначено будь-які права та обов`язки. А посилання позивача, на те, що відповідач [PERSON] проживає з відповідачем, а отже в порядку ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, несе з ним солідарну відповідальність, є помилковим, оскільки Договір відповідачем [PERSON] укладено 17 липня 2020 року особисто, до укладення шлюбу із відповідачем [PERSON] , який, згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 31 серпня 2021 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) укладено 31 серпня 2021 року (а.с. 57). З урахуванням викладеного, відповідач [PERSON] не може нести солідарної відповідальності за даним Договором, а отже в частині вимог до [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Єдиним боржником по зобов`язанням за Договором № 17-07-20 від 17 липня 2020 року є відповідач [PERSON] . Судом встановлено, що згідно п. 3.1. Договору № 17-07-20 від 17 липня 2020 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , вказане в п. 1.2. Договору майно (тобто 3 металопластикових вікна) має бути передано покупцю не більше, ніж через 21 день з моменту підписання Договору (а.с. 10) Акт (розписка) прийому продукції по кількості та якості від 13 серпня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , про отримання майна за договором № 17-07-20 від 13 серпня 2020 року, [PERSON] не підписаний (а.с.13). Однак, як вказує позивач та визнає у відзиві відповідач, вікна в будинку [PERSON] було встановлено 29 липня 2020 року, тобто в термін, вказаний у Договорі. Пунктом 4.2.1. Договору передбачено, що при встановленні неякісного товару, покупець має сповістити про це продавця протягом 10 днів з моменту прийняття товару. Та зобов`язаний оплатити товар у розмірах та строки, встановлені договором (п. 4.2.2. Договору). Відповідачем не надано доказів того, що він у встановлений десятиденний строк звертався до відповідача з претензією, яку останнім виконано не було. Проте, як визнається сторонами, під час встановлення 29 липня 2020 року виробів, було виявлено недоліки підвіконня, які позивачем було замінено 13 серпня 2020 року. Отже, відповідач [PERSON] остаточно отримав товар в повному обсязі та належної якості, що ним підтверджено у відзиві на позов, та згідно умов Договору № 27-07-20 (розділ 2 Договору), ним було сплачено позивачу передплату за замовлений товар у розмірі 6500,00 грн. Будь-яких доказів щодо сплати іншої частини вартості отриманих вікон у розмірі 6500,00 грн відповідачем суду не надано. З урахуванням того, що судом встановлено, а [PERSON] не надано доказів про протилежне, що не несплаченою до теперішнього часу залишається заборгованість за договором у розмірі 6500,00 грн, суд приходить до висновку, що її слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ФОП [PERSON] в повному обсязі. Щодо вимог позивача про стягнення пені за невиконання умов договору, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно п. 5.2 Договору купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року, укладеного між сторонами, за несвоєчасну або неповну оплату майна покупець зобов`язаний сплатити продавцю пеню в розмірі 3% від не перерахованої суми за кожний день прострочення, але не менше 30 гривень на добу і не більше строку позовної давності, передбаченої діючим законодавством. Суд не погоджується з наданим позивачем уточненим розрахунком пені за період з 25 серпня 2020 року по 08 листопада 2021 року у розмірі 85800,00 грн, оскільки він не відповідає законодавчо встановленому строку позовної давності. З урахуванням того, що позивач звернувся до суду 29 вересня 2021 року, а отже пеня розраховується з період з 29 вересня 2020 року по 29 вересня 2021 року та дорівнює: 6500,00 грн * 3%* 365 днів = 71175 грн. Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що розмір неустойки, розрахований за умовами договору, укладеного між сторонами, перевищує більш ніж в десять разів розмір боргу відповідача за договором, суд вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України неустойка має бути зменшена до розміру заборгованості за договором, тобто до 6500,00 грн. Такий висновок повністю узгоджується з позиціями, які містяться у постанові Верховний Суд України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Вирішуючи питання щодо стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, суд враховує роз`яснення, викладені у п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Зроблений відповідачем розрахунок інфляційного нарахування на суму боргу за період з вересня 2020 року (тобто з місця, наступного за місяцем, в якому наступила дата виконання зобов`язання) по вересень 2021 року (тобто по місяць, в якому позивач звернувся до суду) в розмірі 686,07 грн підлягає перерахунку, оскільки індекс інфляції станом на 29 вересня 2021 року за вересень місяць ще не було визначено, а отже даний показник розраховується по серпень 2021 року та дорівнює 665,14 грн. З урахуванням встановлених обставин справи, перевірки їх доказами та проведення розрахунку заборгованості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача основної заборгованості за договором купівлі-продажу № 17-07-20 від 17 липня 2020 року у сумі 6500,00 грн, пені в розмірі 6500,00 грн, та інфляційного нарахування на суму боргу в розмірі 665,14 грн, що разом становить 13665,14 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 21 вересня 2021 року, позивачем сплачено адвокату Смаль О.П. за надання правничих послуг по даній справі 2000 грн. (а.с. 18а). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: - зі сплати судового збору в розмірі 136,65 грн. (із розрахунку: 13665 грн. (частина вимог, задоволених за позовом) / 92986,07 грн. (кошти, заявлені до стягнення позивачем) * 929,86 грн (сплачений судовий збір, з урахуванням уточнених позовних вимог) = 136,65 грн); - витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 293,92 грн (із розрахунку: 13665 грн (частина вимог, задоволених за позовом) / 92986,07 грн (кошти, заявлені до стягнення позивачем) * 2000,00 грн (сплачені позивачем витрати на правничу допомогу згідно з квитанцією від 21 вересня 2021 року) = 293,92 грн). На підставі викладеного та

Outcome: partial