Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що з 15 жовтня 2012 року його призначено на посаду оператора газової котельні у ЗОШ І ступеня с. Орищі. Нарахування заробітної плати здійснювалось відділом освіти, культури, молоді та спорту Іваничівської районної державної адміністрації Волинської області. Згідно довідки про невиплачену заробітну плату у зв`язку з відсутністю бюджетних призначень відділ освіти, культури, молоді та спорту Іваничівської РДА Волинської області має перед ним заборгованість по заробітній платі за період з 15 жовтня по 31 грудня 2020 року у сумі 13750 грн. Згідно розпорядження голови Іваничівської РДА «Про реорганізацію та ліквідацію структурних підрозділів Іваничівської районної державної адміністрації Волинської області» № 3 від 14 січня 2021 року, відділ освіти, культури, молоді та спорту Іваничівської РДА Волинської області реорганізовано шляхом приєднання до відділу гуманітарної політики Володимир-Волинської РДА, яка є правонаступником усіх зобов`язань, майнових прав та обов`язків відділу освіти, культури, молоді та спорту Іваничівської РДА Волинської області. Зазначає, що саме з вини відповідача він не отримав заробітну плату у розмірі 13750 грн. у встановлені законодавством строки. На підставі викладеного, просить стягнути з Відділу гуманітарної політики Володимир-Волинської РДА на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 13750 грн. 26 січня 2022 року відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 14 лютого 2022 року з Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області надійшов відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень, які стосуються предмету спору, в якому просить відмовити [PERSON] в позові до відділу гуманітарної політики Володимир-Волинської районної державної адміністрації про стягнення заборгованості по заробітній платі. 24 лютого 2022 року за клопотанням позивача замінено первісного відповідача Відділ гуманітарної політики Володимир-Волинської РДА належним відповідачем - Павлівська сільська рада. 09 березня 2022 року на адресу суду від Павлівської сільської ради надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач, Павлівська сільська рада, визнає позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Суд, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює на посаді оператора газової котельні у ЗОШ І ступеня села Орищі. Згідно довідки відділу освіти, культури, молоді та спорту Іваничівської РДА Волинської області заборгованість [PERSON] по заробітній платі за період з жовтня 2020 року по грудень 2020 року становить 13750 грн. (а.с.5). Рішенням Володимир-Волинської районної ради № 2/14 від 24 грудня 2020 року безоплатно передано зі спільної власності сіл та селища району у комунальну власність Павлівської сільської ради нерухоме майно, необоротні активи, малоцінні та швидкозношувані предмети, матеріали та інші матеріальні цінності (згідно акта приймання-передачі), зокрема, навчальний заклад - ЗОШ І ступеня с. Орищі вул. Гагаріна, 12а, де працює позивач. Станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі в загальному розмірі 13750 грн. відповідачем позивачу не виплачено. Однак згідно відзиву на позовну заяву, відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадяни України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю (відповідно до преамбули цього Кодексу). Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно із статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої Генеральна конференція Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Рішенням від 15.10.2013 року, №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України встановив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекту наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Таким чином, судом встановлено, що всупереч вимогам ст. 115 КЗпП України станом на день розгляду справи нарахована за період з жовтня 2020 року по грудень 2020 року заробітна плата в сумі 13750 грн. відповідачем позивачу не виплачена. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період роботи з жовтня 2020 року по грудень 2020 року у розмірі 13750 грн. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, як позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» під час розгляду даної категорії справи звільнено від сплати судового збору та у зв`язку із повним задоволенням позову та визнанням позовних вимог відповідачем, суд вважає, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 50 % судового збору в розмірі 496,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved