Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

29 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить припинити право власності відповідачів по 1/8 частини у спільному майні - будинку по [ADDRESS] , визнавши за ним право власності на зазначену частину будинку. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником 6/8 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; відповідачі відповідно є співвласниками вказаного домоволодіння по 1/8 частині кожний. Позивач мешкає у вказаному будинку та користується ним, відповідачі мають інше місце проживання та не користуються ним. У зв`язку з тим, що в позасудовому порядку питання щодо припинення відповідачів на їх частку шляхом виплати їм відповідних коштів не вирішене, позивач вимушений був звернутися до суду з позовом, який просить задовольнити на підставі вимог ст. 365 ЦК України. Ухвалою суду від 04 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. В підготовче судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Представником позивача подано заяву про проведення розгляду справи за його відсутності та вирішення спору в підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням позову відповідачами, з якими позивач до судового засідання розрахувався через неможливість внесення коштів на депозитний рахунок через введення воєнного стану в країні. Позов просить задовольнити в повному обсязі, на підтвердження розрахунків надавши текст угоди між сторонами та відповідні розписки. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, у зв`язку з тим, що до розгляду справи укладено з позивачем угоду, за якою він розрахувався з нею в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду представником [PERSON] подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, у зв`язку з тим, що до розгляду справи укладено з позивачем угоду, за якою він розрахувався з [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, дослідивши підстави позову, письмові заяви сторін, а також дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 12 березня 2020 року укладеного між [PERSON] , як дарувальником та [PERSON] , як обдарованим, посвідченим приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А.Г. та зареєстрованим в реєстрі за № 289 - є власником 6/8 частин житлового будинку з надвірними прибудовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). 1/8 частина цього ж будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-5556 (а.с. 9, 13). 1/8 частина цього ж будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-6742 (а.с. 14). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (ст. ст. 21, 24 Конституції України). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частинами 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 317, 319 ЦК України). Згідно ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В частині 1 ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено у статті 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В постанові Верховного Суду № 61-4860св18 від 30 травня 2018 року Верховний Суд дійшов висновку про те, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358, ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи № 6-68цс14 Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 с. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Відповідно до технічного паспорту на спірний житловий будинок з надвірними прибудовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,6 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., та складається з: житловий будинок А з надвірними побудовами: сарай-літня кухня Б, вбиральня Г, сарай Д, колодязь к, колодязь к1, огорожа №3, ворота з хвірткою № 6, огорожа № 7, дворове покриття І, навіс Е (а.с. 10-16). Сторони без проведення експертизи погодились, що вказаний житловий будинок є річчю неподільною, частки не можуть бути виділені в натурі, спільне користування ним не можливе через взаємні непорозуміння. В той же час, оскільки частка кожного відповідача є незначною, а саме по 1/8 частці, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів внаслідок припинення права власності кожного з них та з врахуванням того факту, що станом на сьогодні вказаним житловим будинком користується позивач, відповідачі не користуються з 2007 року (моменту оформлення свого права спадщини) цим будинком, суд вважає за можливе припинити право власності відповідачів на спірний будинок. Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15 зазначено: «присудження грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою». Аналогічна позиці викладена у рішеннях Верховного суду по справах № 6-1943цс16, № 210/2236/16, № 303/4849/16-ц. З метою визначення ринкової вартості частки відповідачів, позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до висновку зі звіту про оцінку майна від 14 грудня 2021 року оціночна вартість житловий будинок, загальною площею 59,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] - 100000 (сто тисяч) гривень (а.с. 17-20). Позивачем на депозитний рахунок суду не внесені кошті, однак відповідно до заяв відповідачів, кожного в окремості вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] в якості компенсації вартості 1/8 частина вказаного житлового будинку в розмірі 34428 (тридцять чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень; [PERSON] отримав від [PERSON] в якості компенсації вартості 1/8 частина вказаного житлового будинку в розмірі 34428 (тридцять чотири тисячі чотириста двадцять вісім) гривень. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачем сплачено кожному з відповідачів компенсації вартості часток кожного житлового будинку, загальною площею 59,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , що в умовах воєнного стану не є порушенням вимоги щодо попереднього внесення таких коштів на депозитний рахунок суду. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, тому слід позов задовольнити повністю. Відповідно до вимог ст. 141 УПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних. На підставі викладеного та

Outcome: approved