Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років. Позов мотивований тим, що сторони з серпня 2015 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них [INFO] народилася дитина: [PERSON] . Вказуючи, що відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на її утримання, дочка проживає разом із нею та знаходиться повністю на її забезпеченні, домовленості з відповідачем щодо розміру та добровільної сплати аліментів досягнути не вдалося, позивач просила ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача на її користь аліменти в розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною трьох років. У судове засідання всі учасники справи не з`явилися. 30 березня 2022 року представник позивача подав до суду клопотання, в якому просив проводити судове засідання без його участі і за відсутності позивача (а. с. 72). 25 лютого 2022 року представник відповідача подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що відповідач визнає позов частково, має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1000 гривень щомісяця, а також просила зменшити розмір витрат позивача на правову допомогу і справу розглядати за їхньої відсутності (а. с. 63). Відповідач 30 березня 2022 року подав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі і за відсутності його представника (а. с. 73). Враховуючи, що в судове засідання всі учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, закріплено та врегульовано у статті 91 СК України. Відповідно до частини другої статті 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання у разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Частинами другою, четвертою статті 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно з частиною першою статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому, частина перша статті 79 СК України передбачає, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання чоловіка по утриманню жінки, які не перебувають між собою у шлюбі, з передбачених статтями 84, 91 СК України підстав можуть мати місце за наявності і доведеності сукупності таких умов: проживання з жінкою дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що сторони з серпня 2015 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується повним витягом з актового запису про народження, батьком в якому записаний відповідач [PERSON] , [INFO] (а. с. 3). Позивач проживає разом із дитиною окремо від відповідача (а. с. 5, 6). Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації № 196 від 21 травня 2021 року позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримує допомогу у розмірі 860 гривень щомісяця (а. с. 5 на звороті). З матеріалів справи видно, що відповідач є здоровою працездатною особою молодого віку, перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , інших дітей чи непрацездатних осіб на утриманні не має, працює підсобним робітником у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Волма» та отримує заробітну плату в розмірі 6000 гривень, з якої проводиться утримання на сплату аліментів на дитину у розмірі 1170 гривень (а. с. 64-67). З огляду на вказане суд вважає, що відповідач має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу. За таких обставин справи та відповідно до зазначених вище норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позову і вважає справедливим та достатнім стягувати з відповідача аліменти на користь позивача в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з дня предявлення цього позову і до досягнення дитиною трьох років. Такі ж висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі № 756/82/18 (провадження № 61-19113св21), від 03 листопада 2021 року у справі № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надала ордер серії ВО № 1003708 від 03 червня 2021 року на надання правничої правової допомоги адвокатом Рукавцем О.В., договір про надання правової допомоги від 31 березня 2021 року № 28/21-ц, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та акт виконаних робіт від 29 червня 2021 року (а. с. 10-13). Документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи) позивач суду не надала. Проте, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Таким чином, позивачем підтверджено обсяг наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19); від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19). При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Представник відповідача у заяві від 25 лютого 2022 року просила зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим, що він є завищеним, тобто неспівмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг (а. с. 63). З договору про надання правової допомоги, акту виконаний робіт видно, що надана позивачу правнича допомога включає в себе ознайомлення з матеріалами справи (3 години), надання консультації клієнту (2 години), ознайомлення з судовою практикою (1 година), написання і оформлення позовної заяви (5 годин), підготовка додатків до позовної заяви і надсилання позову (1 година), участь у судових засіданнях. Всього адвокатом затрачено на надання правничої допомоги 12 годин, вартість однієї години роботи адвоката, його участі в судовому засіданні становить 800 гривень, а загальна вартість виконаних робіт - 9600 гривень (а. с. 11, 13). У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 гривень, однак жодних належних доказів на обґрунтування такої суми не додала. Враховуючи складність цієї справи (справа є малозначною), обсяг і час наданих адвокатом послуг (позовна заява на 1 аркуші з додатками на 12 аркушах, одне клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а. с. 45), участь в одному судовому засіданні в режимі відеоконференції протягом 5 хвилин (800 грн / 60 хв * 5 хв = 66.67 грн) (а. с. 49), одне клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника (а. с. 72)), то суд вважає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу слід зменшити до 3200 гривень, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Враховуючи, що позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору на підставі закону, то відповідно до вимог частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», статті 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (50 %) з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 454 гривні (908 грн * 50 % / 100% = 454 грн) та на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1600 гривень (3200 грн * 50 % / 100% = 1600 грн). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, статей 75, 80, 84 СК України, та

Outcome: partial