Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

В жовтні 2020 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що ПАТ «Промінвестбанк» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 04 вересня 2017року належить квартира [ADDRESS] , яка раніше належала на праві власності на підставі договору дарування від 18 квітня 2018 року боржнику [PERSON] 04 вересня 2017 року право власності ПАТ «Промінвестбанк» на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №96231683 від 04 вересня 2017 року. Позивач зазначав, що вказане свідоцтво він отримав в результаті примусового виконання виконавчого листа по справі №1519/13268/2012, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 04 липня 2014 року. Вказував, що відповідно до довідки КП ЖКС «Черьомушки» №3311 від 05 жовтня 2017 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають з 07 серпня 2013 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачі у справі. Стверджував, що реєстрація та проживання відповідачів в даній квартирі, порушує права ПАТ «Промінвестбанк», як власника квартири, оскільки з останніми у нього не має ні яких договірних правовідносин і він не давав згоду на реєстрацію та проживання в квартирі. Крім того, зазначав, що 07 серпня 2013 року [PERSON] в період дії п.4.1.2 договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя №44/39/10 від 03 вересня 2008 року, укладеним між ПАТ «Промінвестбанк» та [PERSON] , відповідно до якого остання зобов`язувалась не реєструвати право проживання у зазначеній квартирі третіх осіб без письмової згоди ПАТ «Промінвестбанк» було проведено реєстрацію її місця проживання та місце проживання її дітей [PERSON] та [PERSON] , Позивач вважає, що у зв`язку з припиненням права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , відсутністю договірних відносин між ПАТ «Промінвестбанк» та відповідачами, останні втратили право користування квартирою та повинні бути виселенні з неї за рішенням суду. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника квартири [ADDRESS] , позивач просив суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , та виселити останніх із квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16 жовтня 2020 року позовну заяву було залишено без руху (т. 1 а.с. 17-19). 23 листопада 2020 року представником позивача, діючим на підставі довіреності від 10 липня 2020 року, до суду будо надано заяву про усунення недоліків з додатками на виконання ухвали суду від 16 жовтня 2020 року, згідно якої останній частково усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року зазначену позовну заяву було визнано неподаною та повернуто позивачу (т. 1 а.с. 37-38). Постановою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року було скасовано ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2020 року, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 116-117). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2021 року було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 127-128). Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року залишено без задоволення клопотання представника відповідачів про залучення співвідповідачів (т. 1 а.с. 151-152). Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року було залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. а.с. 154-155). Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року залучено до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (т. 1 а.с. 235-237). Ухвалою суду від 08 грудня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 2 а.с. 26-27). Представник позивача, діючий за довіреністю від 14 червня 2021 року, в судове засідання не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутністю (т. 2 а.с. 76, 77, 78, 205). Представник відповідачів, діючий за довіреністю від 22 серпня 2019 року та ордерами від 11 жовтня 2021 року, в судовому засідання позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надав відзив на позов (т. 1 а.с. 75, 155, 156, 157, 158, 227-229). Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали заяви про слухання справи за їх відсутності (т. 2 а.с. 45, 50, 51,). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України «Про іпотеку», Цивільним Кодексом України та Житловим Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що ПАТ «Промінвестбанк» на праві власності належить трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 102,0 кв.м., що підтверджується свідоцтвом, виданим 04 вересня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г., відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 41, 47 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки та передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (т. 1 а.с. 4). 04 вересня 2017 року право власності ПАТ «Промінвестбанк» на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 6). З матеріалів справи вбачається, що раніше квартира [ADDRESS] , належала на праві власності на підставі договору дарування від 18 квітня 2018 року [PERSON] , відповідачці у справі. Встановлено, що 08 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ) та ЗАТ «АКВА» було укладено кредитний договір №39/10 від 08 жовтня 2007 року за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 6514670,00 грн., зі сплатою 16 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 07 жовтня 2010 року. 03 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань ЗАТ «АКВА»за кредитним договором №39/10 від 08 жовтня 2008 року, між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ) та[PERSON] був укладений договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя №44/39/10 від 03 вересня 2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування від 18 квітня 2018 року (т. 1 а.с. 6-9). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2010 року, залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 лютого 2013 року було звернено стягнення на квартиру [ADDRESS] за договором іпотеки №44/39/10 від 03 вересня 2008 року, в рахунок погашення вимог банку за кредитним договором №39/10 від 08 жовтня 2007 року в сумі 9112922,75 грн., шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною у межах процедури виконавчого провадження (т.1 а.с. 25-26, 27-30). Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , та її діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію від 05 жовтня 2017 року, свідоцтвами про народження, довідками відділу адресно-довідкої роботи ГУ ДМС України в Одеській області та довідками про реєстрацію місця проживання /перебування фізичної особи на території м. Одеси від 07 серпня 2013 року (т. 1 а.с. 11, 98, 99, 136, 137, 138, 175, 177,). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в квартирі [ADDRESS] також проживають, але не зареєстровані [PERSON] , [INFO] , інвалід 2 групи, колишній власник даної квартири, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , інвалід 3 групи, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 листопада 2014 року, від 23 грудня 2014 року, від 22 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 101, 102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 29 грудня 2021 року №3796/01-20, орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради вважає недоцільним визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 32-34). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Промінвестбанк» просило суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] з підстав, передбачених ст.ст. 319, 321ЦК України та ст. 156 ЖК У РСР. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Як на підставу позову, банк посилався на те, що набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, та не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР , з урахуванням змісту ст. 379 ЦК України дає підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц, від 06 лютого 2020 року у справі №713/1547/17, від 22 липня 2020року у справі № 219/4394/16-ц. Як встановлено вище, квартира [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 18 квітня 2008 року. Вказана квартира не була придбана за кредитні кошти. Відповідно до ст.ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. ЄСПЛ у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави». Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК Української РСР, зокрема, текст ст. 109 викладено у новій редакції, яка враховує економічну та соціальну ситуацію в державі з метою захисту суспільних інтересів, у тому числі незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц. Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц та в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 648/1108/20. Суд вважає, що здійснюючи стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя ПАТ «Промінвестбанк», банк був обізнаний, що у спірній квартирі зареєстровані відповідачі, а отже мав усвідомлювати, що права власника квартири [ADDRESS] , обмежуються у зв`язку і наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою, та міг передбачити можливе обтяження його майбутньої нерухомості, проте не здійснив достатньо належної обачності при реєстрації права власності. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. За таких обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливе лише за умови виселення попереднього власника з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого жилого приміщення не допускається. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК УРСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюється також цивільним законодавством. Аналогічні положення містить також ст. 156 ЖК УРСР, яка передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За змістом ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Отже, суд вважає, що [PERSON] мала право зареєструвати своїх дітей в спірній квартирі без згоди позивача. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17 малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 12612,00 грн., які повністю сплачені позивачем при зверненні до суду. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то судовий збір не підлягає стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed