Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

У грудні 2020 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі - позивач, товариство) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач вказував, що 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк» було укладено кредитний договір № 0861882501/Т/972130. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, за яким ПАТ «Актабанк» відступив шляхом продажу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні банку права вимоги, а позивач набув в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до боржників, включаючи вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців тощо, які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави, з урахуванням всіх змін та доповнень, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору. Відповідно до Договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 23758 грн., з яких: - 13351 грн. - заборгованість за основним боргом; - 10400 грн. заборгованість за комісією; - 7 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Позивач направив на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору. За кредитним договором позичальник повинен був повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Однак, свого обов`язку відповідач не виконала та припинила повертати наданий їй кредит. Товариство просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором на суму 23758 грн., з яких: - 13351 грн. - заборгованість за основним боргом; - 10400 грн. заборгованість за комісією; - 7 грн. та судові витрати (а.с. 1-24). Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 січня 2021 року позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків (а.с. 29). 04 лютого 2021 року від позивача надійшла заява, яка містила описи обставин на усунення недоліків позовної заяви (а.с. 32-37). Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05 лютого 2021 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі сторін та третю особу, призначено справу до розгляду, зобов`язано позивача надати належним чином посвідчені документи (а.с. 38). 15 лютого 2021 року до суду від позивача надійшли додаткові документи (а.с.44-50). 06 квітня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском зі сторони позивача строку позовної давності з посиланням на обставини відсутності у відповідача пам`яті щодо укладення кредитного договору з банком (а.с.58-59). Ухвалами суду від 06 квітня 2021 року, 18 серпня 2021 року, 18 листопада 2021 року було зобов`язано позивача вчинити відповідні процесуальні дії щодо направлення копій позовної заяви з додатками, задоволено клопотання відповідача та витребувано від позивача і третьої особи відповідні фінансові документи (а.с.63, 129,162). 15 липня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на відсутність фінансових документів на підтвердження факту отримання ним кредитних коштів (а.с.121-125). 27 квітня 2021 року, 18 травня 2021 року, 02 вересня 2021 року, 14 грудня 2021 року від позивача надійшли заяви, додаткові письмові пояснення та копії документів на виконання ухвал суду (а.с.69-74, 95-100, 174-192). У судове засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не прибув, просив справу розглядати без участі представника позивача, заявлений позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не прибув з невідомих причин, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв. Представник третьої особи ПАТ «Актабанк» у судове засідання не прибув з невідомих причин, керівництво якого було належним чином повідомлено про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки представника суд не повідомили. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 23 липня 2013 року відповідач [PERSON] та третя особа - ПАТ «Актабанк» уклали кредитний договір за № 0861882501/Т/972130, відповідно до якого банком було надано відповідачеві кредит в розмірі 20-ти тис. грн. на споживчі потреби під 0,01% річних, строком користування до 22 липня 2015 року (а.с. 5-6). Відповідно до п. 2.1.3. позичальник щомісячно зобов`язувалася погашати кредит, сплачувати нараховані проценти до 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1483,42грн. і остаточно розрахуватися із банком - кінцева дата погашення всієї заборгованості за кредитом - 22 липня 2015 року. Укладаючи договір споживчого кредиту, сторони досягли між собою згоди з усіх істотних умов договору, передбачених чинним законодавством, у тому числі за п. 4.2.8 кредитного договору надано право банку здійснювати відступлення прав вимоги за кредитним договором третім особам. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Банк свої зобов`язання за договором виконав, а відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір № 2 про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив право вимоги за кредитним договором, укладеним із відповідачем, новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с. 12-19). За п. 2.1. цього договору банк відступив шляхом продажу новому кредитору належне банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, право вимоги банку до позичальників, заставодавців та поручителів - боржників, включаючи право вимоги до боржників. Згідно п. 2.2. цього договору до нового кредитора перейшло право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, штрафних санкцій, неустойок тощо. 27 березня 2018 року ПАТ «Актабанк» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію цього Банку за вих. № 002412602 та позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за вих. № 002412602-1 направили на адресу відповідача письмове повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору із вимогою про сплату заборгованості за кредитним договором у розмірі, що заявлена у позовних вимогах і повідомили реквізити для сплати такої заборгованості (а.с. 12-19). У відповідності зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту 512, 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. У відповідності до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до Витягу з Додатку № 1 до Договору № 2 про відступлення права вимоги від 23 березня 2018 року Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача щодо погашення боргу за кредитним договором за № 0861882501/Т/972130, укладеного 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання». Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Відповідачем не виконано зобов`язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23статті1, статті11, частини восьмої статті18, частини третьої статті22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець навів у тексті ЦК України зазначений принцип, тим самим установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, що кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі за № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі за № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Отже, положення кредитного договору за № 0861882501/Т/972130, укладеного 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк» щодо права кредитора нараховувати комісію за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів, є нікчемними, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої прямо заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже, такі умови договору порушують публічний порядок. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умови пунктів 2.1.2. та 2.1.2.1. Кредитного договору щодо сплати комісії за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів суперечать вимогам наведеного вище законодавства, яке регулює публічний порядок у сфері споживчого кредитування, а тому є нікчемними в силу закону, і не підлягають визнанню недійсними, проте, зазначене не має наслідком визнання недійсним договору в цілому. За таких обставин, в іншій частині кредитний договір за № 0861882501/Т/972130, укладений 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк», є чинним та підлягає виконанню сторонами. Суд звертає увагу учасників справи, що позивач не ставив до відповідача позовні вимоги про стягнення пені та штрафів. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором та процентів за користування кредитом, суд виходить з наступного. Як вже зазначалося вище, сторонами при укладенні договору погоджено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафу, за кредитним договором встановлено тривалістю 10 (десять) років (п. 5.3), тобто до правовідносин сторін застосовується позовна давність тривалістю у десять років, відлік якого згідно умов кредитного договору розпочинається з наступного дня після кінцевого дня погашення боргу, тобто з 23 липня 2015 року. Факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 20-ти тис. грн. підтверджується заявою на видачу готівки за № 809055 від 23 липня 2013 року, а також квитанцією № 809072 від 23 липня 2013 року про оплату комісії на суму 450 грн. за видачу відповідачеві кредитних коштів (а.с. 46). При цьому суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів відсутності заборгованості за основним боргом, тобто повного її погашення, або часткового її погашення відповідачем, а тому враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку а ні первісному, а ні новому кредитору не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Крім того суд враховує і те, що відповідач не надав належні і допустимі докази щодо спростування факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, на підтвердження фактів непідписання ним як кредитного договору, так і заяви на видачу готівки за № 809055 від 23 липня 2013 року, а також квитанції № 809072 від 23 липня 2013 року про оплату комісії на суму 450 грн. за видачу відповідачеві кредитних коштів (а.с. 46). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідач не скористався своїми правами, передбаченими ст. 76-83, 174, 191 ЦПК України та не надав суду заперечень щодо вимог позивача та доказів на їх спростування у повному обсязі. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті коштів у повернення кредиту, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором за № 0861882501/Т/972130, укладеного 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк» станом на 23 березня 2018 року, а саме: 13351 грн. - заборгованість за основним боргом; - 7 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд у відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1177,12 грн. (2102 грн. х ((13351 грн.+ 7 грн.) : 23758 грн.)). Позивачеві слід відмовити у задоволенні позовних вимог до відповідача в частині вимог про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 10400 грн. та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 924,88 грн. (2102 грн. - 1177,12 грн.) за безпідставності. Учасники справи не заявляли про оплату ними інших видів судових витрат.

Outcome: partial