Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в смт. Краснодон, м. Краснодон, Луганська область, Україна. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] на тимчасово окупованій території України померла її мати [PERSON] . Заявнику для підтвердження факту смерті матері необхідно отримати свідоцтво про смерть, у зв`язку з чим вона звернулася до Новопсковського райвідділу РАЦС з заявою про державну реєстрацію смерті. Однак заявнику було відмовлено у реєстрації смерті матері, оскільки вона померла в м. Краснодон Луганської області, що є територією непідконтрольною Україні. Встановлення факту смерті має для заявника юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті своєї матері. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 17 лютого 2022 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 23 лютого 2022 року. Заявник в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, в заяві просила справу розглянути без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить ухвалити на розсуд суду. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 21 липня 2000 року Краснодонським МВМ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON] , [INFO] , уродженка селища Краснодон міста Краснодон Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 14.02.2022 № 928-5000428795 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 21.04.2000 Краснодонським МВМ УМВС України в Луганській області, [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Новошахтінськ Ростовської області, Росія, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтва про народження заявника серії [NUMBER] , виданого 08.08.1960 Краснодонською селищною радою Краснодонського району Луганської області, « [PERSON] » (мовою оригіналу) [INFO] , в графі мати зазначено « [PERSON] » (мовою оригіналу). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданого 18.08.1979 Краснодонською селищною радою міста Краснодон Ворошиловградської області, « [PERSON] » (мовою оригіналу) та « [PERSON] » (мовою оригіналу) уклали 18.08.1979 шлюб, актовий запис № 41. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] » (мовою оригіналу). Отже заявник [PERSON] є донькою [PERSON] , що повністю підтверджується вищезазначеними документами. Заявником надано лікарське свідоцтво про смерть № 40 від 13.09.2021, згідно якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в смт. Краснодон м. Краснодон, причина смерті дифузний кардіосклероз. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті, видані установами, що знаходяться на тимчасово не підконтрольній території України. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду\~на викладене,\~суд вважає\~за необхідне\~вимоги \~заявника про\~встановлення факту\~смерті [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка померла\~ [INFO] ,\~задовольнити,\~зазначивши,\~що остання\~померла в\~смт.\~ Тепле\~(смт.\~Краснодон)\~ м. Сорокине (м. Краснодон), Луганська область, Україна, оскільки це підтверджується матеріалами справи. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved