Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

В червні 2021 року керівник Шепетівської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення 71-ї сесії І скликання Полонської міської ради ОТГ №7 від 10.05.2019 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 6823610100:01:004:0561 площею 0,0982 га, що розташована по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та повернути вказану земельну ділянку в комунальну власність. В обґрунтування заяви зазначає, що в порушення ч. 1, 3, 4 ст. 116, ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, [PERSON] використано право на отримання безоплатно у власність земельних ділянок з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зокрема, [PERSON] на час отримання спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6823610100:01:004:0561 на підставі рішення 71-ї сесії І скликання Полонської міської ради ОТГ №7 від 10.05.2019 вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), попередньо отримавши у приватну власність з тим же цільовим призначенням земельну ділянку з кадастровим номером 6823610100:01:003:1260 на підставі Рішенням 35-ї сесії І скликання Полонської міської ради ОТГ №6 від 18.08.2017. Таким чином, оформляючи права приватної власності па земельні ділянки площами 0,0982 га (кадастровий номер 6823610100:01:004:0561) та 0,0630 га (кадастровим номером 6823610100:01:003:1260) [PERSON] в порушення ст.ст. 40, 121 Земельного кодексу України понад норму на безоплатній основі набула 0,0612 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно ухвали судді від 26.08.2021 року відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. 07.09.2021 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому вона проти вимог Шепетівської місцевої прокуратури заперечила з мотивів, що земельна ділянка набула іншого статусу, а саме надана для ведення особистого селянського господарства і передана їй у приватну власність з наступною інвентаризацією і видачею державного акту. 01 жовтня 2021 року Полонською міською радою подано відзив на позовну заяву в якому позов прокуратури визнали, вказавши, що [PERSON] при зверненні до Полонської міської ради повідомила, що правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд вона не скористалась. В судовому засіданні прокурор Сеньков О.О. позов Шепетівської окружної прокуратури підтримав із підстав, зазначених у позові, який він просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Полонської міської ради Продажець І.О. проти позову не заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Заслухавши сторін, покази свідків та дослідивши позов та додані до нього докази, суд зазначає наступне. Встановлено, що рішенням 71-ї сесії І скликання від 10.05.2019 №7 Полонської міської ради ОТГ затверджено технічну документацію та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0982 га (кадастровий номер 6823610100:01:004:0561), що знаходиться за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) - землі житлової та громадської забудови. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, 24.05.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Державний реєстр речових прав) за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. Вирішуючи питання правомірності позовних вимог, суд вказує про таке. На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 названого Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.ч.2, 3 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності. Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності. Згідно зі статтями 83, 84 Земельного кодексу України, комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України ). Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - не більше 0, 10 гектара. За таких обставин, реалізація повноважень Полонською міською радою ОТГ має здійснюватися з дотриманням вимог законодавства, яке забороняє повторне отримання безоплатно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (понад норми безоплатної приватизації, встановлені Земельним кодексом України). Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Всупереч положень ст.ст.116, 121 ЗК України спірну земельну ділянку рішенням 71-ї сесії І скликання Полонської міської ради ОТГ №7 від 10.05.2019 передано у власність земельну ділянку площею 0,0982 га з кадастровим номером 6823610100:01:004:0561, яка знаходиться по [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, з 2015 року по 2021 роки працювала секретарем міської ради, а відповідачка [PERSON] була депутатом міської ради та помічником народного депутата Мацоли Р., нею були написані заяви про приватизацію земельних ділянок, потім заяви переписувались на затвердження технічної документації по [ADDRESS] на 0,06 га, по [ADDRESS] 0,10 га та 0,9 га по [ADDRESS] (всі в м. Полонному ) для ведення особистого підсобного господарства. Вважали, що проблем у приватизації вказаних земельних ділянок не мало бути. Свідок [PERSON] вказував, що був головою бюджетної комісії. На засіданні виконкому вирішувалось питання про приватизацію земельних ділянок [PERSON] , де було прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою. Яким чином було змінено нумерацію будинку пояснити не може. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено правомірність позовних вимог в цій частині, а відтак оскаржуване рішення суперечать вимогам ст.ст.116, 121 ЗК України, що є підставою для визнання їх недійсним. Чинним законодавством України визначено способи захисту порушеного права власності на землю. Так, за змістом ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. За положеннями ч.1 ст.387 ЦК України, яка кореспондується з нормами ст.152 ЗК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із п.3 ч.1 ст.388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Водночас на наявність прав власника на майно не впливає і та обставина, що воно було предметом угоди щодо відчуження, укладеної іншими способами, оскільки дійсний власник не був стороною такої угоди. При цьому, статтею 346 ЦК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. У таких випадках чинність таких правочинів, державної реєстрації прав на його майно за іншими способами чи наявність у них правовстановлюючих документів не є перешкодою для витребування власником свого майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України, що є належним способом захисту. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, яка викладена у постановах від 21 лютого 2018 року у справі № 363/2936/15-ц, від 12 червня 2018 року у справі № 916/3727/15, від 09 липня 2018 року у справі № 910/3513/17. При цьому, для застосування віндикації не має самостійного правового значення наявність «ланцюжка» правочинів, за яким річ послідовно передавалася від однієї особи до іншої, що в кінцевому результаті призвело до перебування речі у володінні набувача. Визнання недійсними всіх правочинів щодо відчуження речі не вимагається. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, практики ЄСПЛ (рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року), втручання в право особи на мирне володіння майном має бути законним, повинно переслідувати «суспільний, публічний» інтерес та бути пропорційним визначеним цілям. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельних ділянок у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес. Виходячи з основних критеріїв дотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції у вказаній справі, суд констатує, що таке втручання у майно відповідачки [PERSON] є законним в контексті положень національного законодавства; переслідує «суспільний, публічний» інтерес, при цьому буде дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та приватними інтересами відповідача, а отже, таке втручання буде законним та справедливим. Враховуючи, що [PERSON] незаконно набула право власності на земельну ділянку площею 0,0982 га з кадастровим номером 6823610100:01:004:0561, яка знаходиться по [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ч.ч.9, 13 ст.79-1 названого Кодексу земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Земельні ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі поділу або об`єднання земельних ділянок. Щодо підставності представництва інтересів держави прокурором в даному випадку, суд вважає його належним та обґрунтованим і виходить із такого. Аналіз положень ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельних ділянок у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18, від 05.12.2018 у справі № 923/129/17. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі даного позову Хмельницькою обласною прокуратурою було сплачено 4540 грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 1117 від 15 червня 2021 року, та 1135,00 грн. судового збору за подачу заяви про забезпечення позову, оскільки позов прокурора задоволено у повному обсязі, тому з відповідачів на користь Хмельницької обласної прокуратури слід стягнути по 2837,50 грн. судового збору з кожного.

Outcome: approved