Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] 27.04.2017 року був укладений договір про надання банківських послуг, за яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який був збільшений до 23000 грн. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка станом на 15.12.2021 року становить 19696,92 гривень, із яких: 15896,92 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3800 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позовна заява надійшла до суду 12.01.2022 року. Ухвалою від 25.01.2022 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження, позовної заяви разом з додатками направлялись рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням та були отримані ним 02.02.2022 року. 17.02.2022 року від відповідача надійшла заява про відвід судді. Ухвалою від 21.02.2022 року в задоволенні заяви відповідача про відвід судді було відмовлено. 17.02.2022 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки кредиту не отримував та не підписував кредитного договору, який би містив істотні для такого виду договору умови. Відповідач вважає, що позовна заява підписана особою, яка не мала повноважень її подавати та підписувати. Долучені до позовної заяви копії доказів не завірені належним чином, тому не можуть бути взяті до уваги та мають бути вилучені зі справи, крім того такі докази не містять істотних для кредитних договорів умов. Позивач не надав доказів перерахування відповідачу кредитних коштів у певній сумі. З розрахунку заборгованості слідує, що позивач неправомірно погашав суми процентів за рахунок збільшення суми тіла кредиту. Позивач не надав доказів того, що міг здійснювати діяльність з надання споживчих кредитів. Дослідивши надані сторонами матеріали (розрахунок заборгованості; довідку про зміну умов кредитування; довідку про видані кредитні картки; копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 27.04.2017 року; копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; копію Умов і правил надання банківських послуг; копію наказу про актуалізацію Умов і правил надання банківських послуг від 03.01.2017 року; копію наказу про актуалізацію Умов і правил надання банківських послуг від 19.01.2017 року; копію відомостей з ЄДРПОУ; копію банківської ліцензії; копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; виписку по рахунку; копію вимоги-повідомлення від 20.09.2021 року; копію рекомендованого повідомлення; копію повідомлення від 04.03.2021 року; копію поштового повідомлення; копію фіскальних чеків), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 27.04.2017 року між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг. Договір був укладений шляхом підписання сторонами анкети-заяви від 27.04.2017 року. Вказана заява не містила відомостей про розмір кредиту, розмір процентів за користування кредитом, комісії та неустойки. Позивач 11.12.2016 року та 19.05.2018 року видав відповідачу кредитні карти та встановив відповідачу кредитний ліміт на картковий рахунок, який поступово був збільшений до 23000 грн. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Суд не погоджується з позицією відповідача щодо того, що позовна заява підписана особою, яка не мала повноважень на її підписання. Відповідно до ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Згідно з ч.2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Справа, яка розглядається судом, виходячи з ціни позову, віднесена законом до категорії малозначних, тому представником в такій справі відповідно до ч.2 ст. 60 ЦПК України може бути будь-яка особа, яка досягла вісімнадцяти років та має цивільну процесуальну дієздатність і її повноваження можуть підтверджуватись довіреністю від імені юридичної особи. При цьому до справи долучена завірена копія довіреності №5483-К-Н-О від 13.11.2020 року, підписана головою правління АТ КБ «ПриватБанк», якою [PERSON] уповноважено представляти інтереси позивача в судах з правом подання та підписання позовів. Тому представник позивача [PERSON] мав право подавати до суду та підписувати позов до відповідача. Не спростовує цього посилання відповідача на дані Міністерства юстиції України, відповідно до яких головою правління позивача є інша особа, аніж та, яка підписала вказану вище довіреність, оскільки такі дані містять відомості про керівника позивача з 10.06.2021 року, натомість довіреність була видана раніше - 13.11.2020 року. Що стосується заперечень відповідача щодо того, що долучені до позовної заяви копії документів не завірені у встановленому законом порядку, тому не можуть бути прийняті до уваги судом та мають бути вилучені зі справи, то, по-перше, вилучення зі справи поданих стороною доказів не передбачене нормами ЦПК України. По-друге, долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості підписаний представником позивача, тому є належним та допустимим доказом, крім того такий розрахунок також є обов`язковим для даної категорії справ відповідно до п.3 ч.3 ст. 175 ЦПК України. Є очевидним, що довідки про зміну умов кредитування, про видані кредитні картки та виписка по рахунками відповідача сформовані з електронної бази позивача, вони містять підпис виконавця та печатку, тому також є належними та допустимими доказами. Копії анкети-заяви від 27.04.2017 року, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», відомостей з ЄДРПОУ, банківської ліцензії та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також завірені представником позивача, отже є належними та допустимими доказами. Крім того, відповідно до ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Натомість відповідач не заявляв клопотань про витребування у позивача оригіналів доказів, копії яких були долучені до позовної заяви, не вказував на конкретні сумніви щодо відповідності поданих копій їх оригіналам, тому у суду немає достатніх підстав не брати до уваги чи не враховувати перелічені вище додані позивачем до позовної заяви докази. Що стосується заперечень відповідача щодо того, що не надані докази отримання ним кредитних коштів, то відповідно до постанови Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цією статтею Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також відповідно до постанови Верховного Суду від 17.11.2021 року у справі № 204/7816/14-ц виписки по рахунку позичальника можуть бути належними доказами на підтвердження заборгованості за кредитним договором. Крім того, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 07 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Натомість позивачем надана виписка по рахункам відповідача, відповідно до якої відповідач користувався кредитними коштами для придбання товарів, оплати послуг та здійснення переказів, що разом із анкетою-заявою від 27.04.2017 року та довідками про зміну умов кредитування та про видані кредитні картки підтверджує отримання відповідачем від позивача кредитних коштів. Що стосується позиції відповідача щодо того, що позивач не надав доказів того, що міг здійснювати діяльність з надання споживчих кредитів, то суд з нею не погоджується у зв`язку з тим, що позивачем до позовної заяви додані завірені копії відомостей з ЄДРПОУ та банківської ліцензії, згідно з якими позивач має право надавати відповідні банківські послуги. Крім того, правочин щодо надання банківських послуг загалом та щодо надання коштів в позику (кредит) зокрема є правомірним за презумпцією, оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому укладений між сторонами 27.04.2017 року договір про надання банківських послуг та правочин щодо отримання відповідачем від позивача кредитних коштів на підставі вказаного договору є правомірними за презумпцією. Заборгованість відповідача за даним договором згідно з розрахунками позивача станом на 15.12.2021 року становить 19696,92 гривень, із яких: 15896,92 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3800 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3800 грн заборгованості за простроченими відсотками, то суд вважає, що вимоги про стягнення вказаних сум є безпідставними у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). За ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17 оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначається актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Як слідує з наданих позивачем витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов і правил надання банківських послуг, вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви від 27.04.2017 року. З урахуванням вказаного, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, також підписана сторонами анкета-заява від 27.04.2017 року не містить посилання на конкретні розміри процентної ставки, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні з відповідача заборгованості за процентами в розмірі 3800 грн. З урахуванням вказаного вище позивач має право на повернення фактично отриманих відповідачем у позику (кредит) грошових коштів. При цьому позивач вказує про наявність непогашеної заборгованості відповідача за тілом кредиту в розмірі 15896,92 грн. Натомість з долучених позивачем до позову розрахунків заборгованості та виписки за рахунком відповідача слідує, що позивач збільшував тіло кредиту в тому числі за рахунок зарахування до нього заборгованості за процентами за попередні періоди. Проте, по-перше, як вказано вище, позивачем не доведена можливість нарахування процентів, неустойки та інших нарахувань на фактично отримані відповідачем кошти, по-друге, таке штучне збільшення тіла кредиту не є свідченням того, що власне відповідач отримував вказані суми в користування за договором кредиту. Відповідно до наданої позивачем виписки за рахунком відповідача (а.с. 74-94) останній станом на 27.05.2020 року не мав заборгованості за кредитом та за період з 29.05.2020 року по 20.01.2021 року відповідач користувався кредитними коштами, наданими позивачем шляхом поповнення телефону, безготівкової купівлі товару, оплати послуг (і після вказаних операцій решта коштів до круглої суми зараховувалась на депозитний рахунок «Скарбничка») та переказу на інші картки і загалом використав 48971,97 грн кредитних коштів. Натомість за період з 04.06.2020 року по 27.02.2021 року відповідач вносив кошти на повернення кредиту шляхом поповнення карткового рахунку готівкою, шляхом переказу коштів з інших карток та рахунків і загалом вніс грошових коштів в сумі 43893,26 грн. За такого, заборгованість відповідача перед позивачем по погашенню тіла кредиту становить 5078,71 грн (48971,97 грн - 43893,26 грн). У зв`язку з цим, позов підлягає частковому задоволенню - з відповідача на користь позивача в межах заявлених позовних вимог слід стягнути кредитну заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 27.04.2017 року станом на 15.12.2021 року в сумі 5078,71 грн - заборгованості за тілом кредиту. Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 26 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 645,06 грн (2481 грн. х 26 %). На підставі викладеного та

Outcome: partial