Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Сторони з 27 березня 1997 року до 15 грудня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу сторони спільно придбали до житлового будинку певні меблі та побутову техніку. 23 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до Мурованокуриловецького районного суду з позовом про поділ рухомого майна. Предметом позову був поділ всього спільно нажитого майна, в тому числі: меблів, побутової техніки, вартості ремонту житлового будинку та матеріалів для ремонту, а також суми повернутої позики. Підставою для позову названо факт придбання меблів і техніки в шлюбі, а також спільні вкладення в ремонт будинку, припинення шлюбу та дії відповідача, що обмежують позивача у праві користування спільним майном. Крім того, позивач зазначив, що під час шлюбу колишнє подружжя надало позику фізичній особі, а виконання такого договору прийняла лише відповідач. Ухвалою від 29 вересня 2021 року (а.с. 40) позов прийнято до розгляду суду і призначено підготовче провадження. 19 жовтня 2021 року відповідач подала відзив на позов з доказами, якими стверджуються її заперечення (а.с. 56-83). Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 16 листопада 2021 року (а.с. 109) підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті, а також задоволено клопотання сторін про виклик і допит в судовому засіданні свідків. В судовому засіданні 25 листопада 2021 року було заслухано пояснення сторін та допитано свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Перерву було оголошено до 13 грудня 2021 року та повторно викликано для допиту свідків [PERSON] та [PERSON] . Судові засідання 13 грудня 2021 року, 11 та 27 січня, 14 лютого 2022 року відкладалися у зв`язку з неявкою свідків. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року до свідків застосовано захід примусу у виді приводу (а.с. 154-155). В судовому засіданні 22 березня 2022 року допитано свідка [PERSON] та повторно застосовано захід примусу у виді приводу до свідка [PERSON] (а.с. 167). В судовому засіданні 06 квітня 2022 року допитано свідка [PERSON] , досліджено письмові докази у справі та закінчено розгляд справи по суті. Так, позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у заявленому об`ємі і пояснив: З відповідачем він прожив 24.5 роки, з них 15 років вони були на заробітках у Москві. Під час шлюбу з відповідачем вони придбали за спільні кошти наступне майно: м`який куточок для житлової кімнати світло-коричневого кольору вартістю 10000 грн, меблеву стінку для житлової кімнати вартістю 10000 грн, двоспальне ліжко з матрацом вартістю 5000 грн, дві гардеробні шафи для одягу по 2500 грн, тумбочку під телевізор вартістю 500 грн, плазмовий телевізор для житлової кімнати вартістю 8000 грн, телевізор марки «Samsung» для кухонної кімнати вартістю 3000 грн, стіл з комплектом стільців кольору дуба для житлової кімнати вартістю 6000 грн, кухонний гарнітур вартістю 6000 грн, плиту газову вартістю 6000 грн, плиту електричну вартістю 5000 грн., бойлер електричний вартістю 5000 грн, диван двоспальний чорного кольору вартістю 6000 грн, холодильник вартістю 8000 грн, морозильну камеру вартістю 7000 грн, шафу для одягу вартістю 3500 грн. Крім того, сину відповідача вони залишили 15 тисяч гривень і той купив у м. Шаргород мотоблок, причіп до нього, фрезу. Разом вони будували біля будинку гараж, сарай для свиней, для дров, поклали паркан. Для ремонту будинку, в якому проживали було потрачено спільних коштів на такі роботи: -установка семи пластикових вікон по 2000 грн кожне на суму 14000 грн; -установка 11 вікон у веранді будинку по 2000 грн кожне на суму 22000 грн; -установка дверей - 4000 грн; -установка міжкімнатних дверей 4 шт. по 2000 грн кожні на суму 8000 грн; -бетонна стяжка в чотирьох кімнатах (робота і матеріал) на суму 10000 грн; -установка натяжної стелі в чотирьох кімнатах (робота і матеріал) 18000 грн; -покриття стін шпалерами чотирьох кімнат (робота і матеріал) 15000 грн; -перекриття хати та літньої кухні металочерепицею 92 777 грн; -паркан навколо будинку і присадибної ділянки вартістю 10000 грн; -установка і придбання кованих воріт вартістю 10000 грн; -зведення двох гаражів - 50000 грн; -установка 5 металопластикових вікон 5 шт. по 2000 грн кожне вартістю 10000 грн; -установка та придбання дверей до літньої кухні з кладовою вартістю 25000 грн. Окрім того, вони надали позику [PERSON] та [PERSON] у сумі 7 тисяч доларів США, а з врахуванням процентів ті мали повернути 10 тисяч доларів США, про що й написав розписку [PERSON] . Однак, виконання такого договору прийняла лише відповідач уже після припинення подружніх стосунків. Вважає, що він має право на половину спільно нажитого майна та відшкодування половини вартості здійснених будівельних робіт і суми повернутої позики. Вартість цієї половини він оцінює у 258401 гривню, яку просить стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала. Суду відповідач пояснила: Дійсно вона майже 25 років прожила у шлюбі з позивачем і їздила з ним на заробітки. Однак, свої гроші вони витратили на придбання двох автомобілів. Жили вони весь час у будинку, в якому вона раніше проживала зі своїм першим чоловіком, і який той залишив для її користування, оскільки там залишався жити його син. Батько сина пообіцяв, що в майбутньому подарує йому цей будинок, а тому син вважає цей будинок своїм і дбає про його стан. Зокрема, він замінював у будинку вікна, двері, покрівлю, робив ремонт, який вважав за потрібне, купував меблі і техніку, необхідні для його сім`ї, яка також проживала у цьому будинку. Спільно з позивачем вони в будинок для власних потреб придбали двоспальне ліжко з матрацом, телевізор «Samsung» для кухонної кімнати, але його вартість 500 чи 600 грн, електричну плиту та бойлер електричний. Все це майно вона готова віддати позивачу. Про позичку грошей [PERSON] чи [PERSON] їй нічого не відомо, їй ніхто 10 тисяч доларів США не повертав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у соціальній мережі Facebook вона побачила оголошення про продаж [PERSON] мотоблока, домовилася з ним про купівлю-продаж і в перших числах травня 2021 року купила за 19 тисяч гривень. Купувала вона і віддавала гроші саме [PERSON] , [PERSON] вона не знає, а розписку про купівлю мотоблока саме у [PERSON] писала під диктовку співмешканки [PERSON] . [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив: Він до 1994 року проживав у шлюбі із [PERSON] і має з нею спільного сина [PERSON] , [INFO]. Після припинення шлюбу він залишив свій будинок по [ADDRESS] для проживання сина та колишньої дружини, а сам пішов жити до своєї матері. Дійсно обіцяв подарувати будинок сину, але ще «не дійшли руки». Син [PERSON] постійно їздить на заробітки, гарно заробляє, робить ремонт всередині будинку, перекрив покрівлю, зробив паркан. Про участь [PERSON] в ремонтах чи в придбані якихось меблів він нічого не знає. Зокрема, [PERSON] ніколи не узгоджував із ним як із власником будинку питань щодо покращення стану будинку чи необхідності проведення якихось ремонтних робіт. Свідок [PERSON] , син відповідача, суду пояснив: Він з матір`ю постійно проживає у будинку, який їм залишив його батько після припинення шлюбу. Коли [PERSON] зійшовся з його матір`ю, у того був обов`язок сплачувати аліменти у розмірі 50% заробітків. З 22 років він їздить на заробітки, а через якийсь час забрав на заробітки до Москви і маму, і [PERSON] . Вони заробили гроші, купили собі машину, і тоді у [PERSON] «почалося розгульне життя». Потім вони купили ще одну машину. Оскільки він вважає будинок своїм, завжди намагався підтримувати його стан, вигляд, у зв`язку з чим робив ремонти всередині, міняв вікна та двері на пластикові та металопластикові, покрівлю з шиферу замінив на металочерепицю. [PERSON] не придбавав ніяких матеріалів для ремонту покрівлі, не оплачував роботи. Іноді [PERSON] в силу своїх можливостей та вмінь виконував якісь ремонтні роботи, але ж він і користувався цим будинком майже 25 років. Нові меблі до будинку, техніку у 2018-2019 роках також придбавав він самостійно за власні кошти, оскільки в будинку жила його сім`я (дружина і син). Накладні на придбання меблів він взяв у підприємця [PERSON] уже після того, як [PERSON] звернувся до суду із заявою про поділ цих меблів, заявивши, що це він їх купував під час шлюбу із [PERSON] (матір`ю). Мотоблок, який він пізніше продав [PERSON] , також придбано за його власні кошти у м. Шаргород. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є власником меблевого магазину в смт Муровані Курилівці. Родом вона із с. Котюжани, а тому знайома із [PERSON] та його матір`ю - [PERSON] . Восени 2021 року до неї звернувся [PERSON] з питанням, чи нема у неї накладних щодо меблів, які він у неї купував у 2018-2019 роках. Вона у своїх особистих записниках знайшла відповідні записи і на їх підставі виписала накладні, які датовані минулими роками. Дійсно всі меблі у неї придбавав саме [PERSON] . Із [PERSON] вона не знайома. На ствердження своїх пояснень свідок [PERSON] надала суду для огляду три зошита обліку проданого товару, ксерокопії виписок з яких містяться на аркушах справи 172-175). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він особисто ніяких грошей не позичав у [PERSON] чи в [PERSON] . Йому нічого не відомо про наявність чи відсутність події, коли долари США міг позичати у [PERSON] чи [PERSON] його вже покійний тесть [PERSON] . В ході судового розгляду справи було досліджено надані сторонами докази. Так, на ствердження своїх позовних вимог стороною позивача надано: 1)інженерні розрахунки з відповідними кресленнями від 06 травня 2015 року (а.с. 7-19) матеріалів на заміну покрівлі, якими стверджується факт замовлення та оплати [PERSON] матеріалів; 2)товарний чек від 04 травня 2015 року (а.с. 20) на придбання брусу та дошок, оплачений [PERSON] ; 3)інформація про курс валюти станом на 01 вересня 2021 року (а.с. 21), 4)довідки старости Мурованокуриловецької селищної ради за №№ 276, 316, 317 від 05 та 28 серпня 2021 року (а.с. 22, 23, 24) про перейменування вулиць в с. Котюжани та про реєстрацію в будинку [ADDRESS] і позивача, і відповідача, 5)свідоцтва про укладення та розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 25, 26); 6)розписка свідка [PERSON] про придбання мотоблока у [PERSON] (а.с. 102). На ствердження своїх заперечень проти позову стороною відповідача до суду подано: 1)свідоцтво про право власності на житловий будинок від 30 листопада 1990 року (а.с. 61-62), відповідно до якого, з врахуванням інформації про перейменування вулиць у с. Котюжани (а.с. 63), будинок [ADDRESS] належить [PERSON] ; 2)виписку з погосподарської книги за 2016-2020 роки (а.с. 64), відповідно до якої головою двору будинку [ADDRESS] рахується [PERSON] , а [PERSON] там зареєстрований як «не родич»; 3)акт обстеження матеріально-побутових умов проживання у будинку по [ADDRESS] від 09.08.2021 (а.с. 65), відповідно до якого в будинку постійно проживають відповідач та [PERSON] , а рахуються зареєстрованими, але не проживають є позивач, [PERSON] , [PERSON] ; 4)документи, що посвідчують особи [PERSON] та [PERSON] (а.с. 66-70); 5)накладні № 147 від 14 квітня 2019 року, № 112 від 17 червня 2004 року, № 210 від 17 липня 2019 року, № 145 від 13 травня 2019 року, № 100 від 11 вересня 2019 року (а.с. 71-75), видані підприємцем [PERSON] . [PERSON] про придбання меблів; 6)гарантійний талон Приватного підприємства «Меркурій» до телевізора (а.с. 76), споживачем в якому зазначено [PERSON] ; 7)гарантійний талон магазину « [INFO] » до плити газової ВЕКО (а.с. 78-79) на покупця [PERSON] ; 8)гарантійна картка магазину « [INFO] » до холодильника «Атлант» (а.с. 80-81) на прізвище [PERSON] . Розглянувши справу, заслухавши та оцінивши пояснення сторін та свідків у судовому засіданні, оцінивши в сукупності з ними надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом достеменно встановлено: 1)між сторонами зареєстровано шлюб 27 березня 1997 року у Котюжанівській сільській раді Мурованокуриловецького району Вінницької області, за актовим записом № 1 (а.с. 25); 2)15 грудня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане Мурованокуриловецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 15.12.2020 (а.с. 26); 3)під час шлюбу сторонами придбано за спільні кошти для спільного користування двоспальне ліжко з матрацом, телевізор марки «Samsung» для кухонної кімнати, електричну плиту та електричний бойлер. Ці обставини визнаються обома сторонами, а також підтверджуються поясненнями свідка [PERSON] . Щодо доведеності факту придбання у шлюбі за спільні кошти подружжя іншого майна, зазначеного у позовній заяві, суд вважає, що: По-перше, позивач не довів факту придбання ним чи його колишньою дружиною - відповідачем у цій справі столу з комплектом стільців кольору дуба до житлової кімнати, морозильної камери та мотоблоку. Зокрема, відповідач заявила, що таких меблів як стіл зі стільцями у будинку нема взагалі. Крім того, факт відсутності цих меблів доведено відповідним актом державного виконавця від 11.10.2021, який під час виконання ухвали суду про накладення арешту на майно від 07 жовтня 2021 року (а.с. 50-51) не виявив такого майна у будинку, про що зазначено у відповідній постанові про закінчення виконавчого провадження (а.с. 98-99). Морозильну камеру, зі слів відповідача, їм подарувала її мати, і таке твердження позивач не зміг спростувати належними доказами. Так само позивач ніякими доказами не довів перед судом факт придбання ним чи [PERSON] мотоблоку, натомість відповідач, свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що саме [PERSON] купив мотоблок, він ним користувався і потім розпорядився, продавши [PERSON] . Такі показання відповідача і свідків узгоджуються між собою і не викликають сумніву у їх правдивості. По-друге, позивач не надав суду жодного документу про придбання ним чи відповідачем іншого майна: м`якого куточка для житлової кімнати світло-коричневого кольору, меблевої стінки (4 метри) для житлової кімнати, двох гардеробних шаф для одягу, тумбочки під телевізор, плазмового телевізора для житлової кімнати, кухонного гарнітура, плити газової, дивана двоспального чорного кольору, холодильника, шафи для одягу. Натомість відповідач та свідок [PERSON] суду ствердили, що це майно за власні кошти придбавав [PERSON] . Такі пояснення цих учасників справи підтверджені відповідними накладними (а.с. 71-75), виданими приватним підприємцем [PERSON] , та оглянутими судом відповідними записами у книгах обліку проданого товару, які ПП [PERSON] вела у 2018-2019 роках у довільній формі для власного користування (а.с. 171, 172-175), а також гарантійними талонами на побутову техніку (а.с. 76, 78-79, 80-81), у яких мається підпис споживача [PERSON] . Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача половини вартості ремонту будинку, заміни дверей, вікон, покрівлі, будівництва гаражів, паркану, господарської кухні (на все витрачено 381277 гривень), суд вважає, що такі свої вимоги позивач не довів належними та допустимими доказами. Так, поданими до суду інженерними розрахунками від 06 травня 2015 року з кресленнями (а.с. 7-19) і товарним чеком від 04 травня 2015 року (а.с. 20) доводиться факт придбання [PERSON] покрівельного матеріалу, покрівельних аксесуарів, водостоків, комплектуючих і т.п., однак, не доводить факт їх використання для заміни покрівлі будинку по [ADDRESS] . Крім того, будинок [ADDRESS] , в якому проживали сторони в період свого шлюбу, належить на праві особистої власності не відповідачу, а іншій особі - [PERSON] . За таких обставин у [PERSON] не виникає обов`язку відшкодовувати витрати на покращення стану чужого житлового будинку. Ще одна частина вимоги [PERSON] на суму 5 тисяч доларів США ґрунтується на договірних правовідносинах між ним і його колишньою дружиною - відповідачем у справі, з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] , з іншої сторони. Зі слів позивача, між ними мав місце договір позики 10 тисяч доларів США. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач не надав суду доказів укладення договору позики (наприклад, боргової розписки чи розписки про прийняття виконання договору). Натомість відповідач та [PERSON] , на якого позивач вказував як на одного з позичальників, заперечили факт існування між ними в минулому будь-яких договірних правовідносин з приводу позики грошей. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням викладеного вище аналізу пояснень сторін та наданих сторонами доказів, вимог цивільного процесуального законодавства про обов`язок сторін доказування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що в цій справі із усього об`єму заявленої маси рухомого подільного майна факт придбання подружжям під час шлюбу за спільні кошти доведено лише придбання двоспального ліжка з матрацом, телевізора марки «Samsung» для кухонної кімнати, електричної плити та електричного бойлера. Саме це майно підлягає поділу між подружжям. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Такі самі приписи містять положення ч. 2 ст. 372 ЦК України. Сутність поділу майна подружжя полягає в тому, що за кожним з подружжя визнається право особистої власності на конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи такі приписи законодавства (про поділ майна в натурі), суд вважає безпідставною (такою, що не ґрунтується на вимогах закону) вимогу позивача про присудження йому грошової компенсації за вартість половини спільного сумісного майна подружжя. Його посилання на відсутність у власності житла не узгоджується із суттю його вимоги про поділ майна подружжя. За таких обставин, суд вважає, що оскільки спільне майно подружжя - сторін у цій справі - знаходиться у житловому будинку, який використовуються для проживання, зокрема, відповідача, його поділ слід зробити таким чином, щоб кожному з них дісталась приблизно рівнозначна і рівновартісна, а вилучення речі із місця її сьогоднішнього розташування має завдати якнайменше незручностей та дискомфорту мешканцям житлового будинку. При поділі майна береться до уваги його вартість на момент розгляду справи, а не на момент його придбання. У позовній заяві [PERSON] зазначив приблизну вартість майна на момент його придбання. У позовній заяві позивач зазначав, що ціна позову мала уточнятися після проведення відповідних експертиз. Разом з позовом до суду було подано клопотання про призначення товарознавчої експертизи (а.с. 30). У підготовчому засіданні 16 листопада 2021 року представник позивача адвокат Середюк О.В. заявила про недоцільність на даному етапі розгляду її клопотання про призначення товарознавчої експертизи, оскільки таке клопотання доцільніше буде заявити, уточнивши склад майна, після допиту сторін та свідків. У судовому засіданні 06 квітня 2022 року представник позивача відмовилася від розгляду її клопотання про призначення товарознавчої експертизи. Таким чином, у зв`язку з ненаданням стороною позивача доказів про вартість спільного сумісного майна подружжя на момент його поділу, суд враховує, що позивач оцінив кожну річ з такого майна приблизно в однакову вартість, а відповідач не заперечувала проти такої вартості. За таких обставин вартість кожної окремої речі із спільного сумісного майна сторін не впливає суттєво на його поділ в натурі. Суд також враховує, що на сьогоднішній день відповідач використовує для власних потреб зі спільного сумісного майна подружжя ліжко двоспальне з матрацом, а тому його слід залишити в її власності. Крім того, демонтаж бойлера електричного, в разі його присудження позивачу, призведе до порушення естетики приміщення в місці його розташування, тому його також слід залишити у власності відповідача. За таких обставин, суд вважає, що таким, що відповідає інтересам обох сторін, слугує відновленню балансу прав кожного із сторін на володіння придбаним майном, узгоджується із встановленими у суді дійсними обставинами справи та вимогами цивільного і сімейного законодавства України, буде рішення про виділення [PERSON] зі спільного майна подружжя телевізора марки «Samsung» для кухонної кімнати та плити електричної. Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, відповідно до пунктів 1 і 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із проведенням експертизи. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 3020 гривень судового збору (а.с. 4), а також 454 гривні судового збору за подачу заяви про забезпечення доказів (а.с. 29). Ця обставина також стверджується відповідною випискою управління Державної казначейської служби України у Мурованокуриловецькому районі Вінницької області (а.с. 38-39). Докази про оплату послуг адвоката позивач суду не надав, а від проведення товарознавчої експертизи - відмовився, тому й витрат на її проведення не поніс. Попереднього розрахунку судових витрат позивач також не подавав, а лише зазначив у позові, що на день звернення до суду судові витрати складають 10 тисяч гривень. За таких обставин, в тому числі, з врахуванням положень ч. 2 ст. 134 ЦПК України, розподілу між сторонами підлягають судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду з цим позовом судового збору на загальну суму 3474 гривні (3020 гривень + 454 гривні = 3474 гривні). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач заявив позовну вимогу, зазначивши ціну позову 258 401 гривня. Вартість майна, яке йому виділяється цим судовим рішенням із маси спільного сумісного майна подружжя, виходячи із тієї вартості, яку він зазначив у позові, складає 8 тисяч гривень, або 3,1% від ціни позову. Таким чином, компенсації з відповідача підлягає 3,1% судових витрат або 107 гривень 69 копійок (3474 гривні х 3,1% = 107,69 гривні). Ухвалою судді від 07 жовтня 2021 року (а.с. 50-51) було задоволено клопотання позивача та з метою забезпечення позову було накладено арешт на меблі, побутові електроприлади та мотоблок, які були предметом поділу у цій справі. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи є підстави для скасування забезпечення позову. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. А відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З врахуванням цих положень та прийнятого судом рішення у цій справі щодо часткового задоволення позовних вимог, суд вважає, що застосуванню підлягають одночасно положення ч. 7 і ч. 9 ст. 158 ЦПК України відповідно до частин позовних вимог, які задоволені та частини вимог, в задоволенні яких відмовлено.

Outcome: partial