Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення зазначених осіб із вказаної квартири. Позов обґрунтовано тим, 26.08.2010р. було зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та гр.. [PERSON] . Від шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] [PERSON] на той час як дружина позивача, від першого шлюбу мала доньку - [PERSON] , [INFO] , (відповідачка), яка не є членом сім`ї позивача. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.10.2013 №11512928. Після реєстрації шлюбу, в 2010 році позивач зареєстрував у себе в квартирі сина [PERSON] та доньку [PERSON] - відповідачку [PERSON] . Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.12.2015 шлюбу між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірваний. Після розлучення [PERSON] проживала разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час місце проживання відповідачки невідоме. Речей її та її сина в квартирі позивача немає. [INFO] [PERSON] народила сина - [PERSON] , який також був зареєстрований в квартирі позивача за місцем реєстрації його матері. Однак дозволу на реєстрацію [PERSON] в своїй квартирі позивач не надавав. Позивач вказує, що реєстрація в його квартирі відповідачки та її сина порушує його права, як власника квартири, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27.09.2021р. провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник служби у справах дітей в судовому засіданні просив вирішити спір на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 11512928 від 24.10.2013 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Як вбачається з листа Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради №5012-2 від 27.04.2021 за адресою: [ADDRESS] станом на 27.04.2021 зареєстровано 5 осіб (а.с. 12). Згідно довідки з місця проживання та про склад сім`ї від 17.06.2021 виданої головою комітету СНМ «Богданівський», за вказаною вище адресою [PERSON] , [INFO] не проживає з 2016р. [PERSON] , [INFO] не проживає з 2016р. [PERSON] , [INFO] , з моменту народження не проживає (а.с. 13). Позивач, як власник здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, сплачує комунальні платежі, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості. Не скасована реєстрація відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст. 383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.» При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Стосовно позовної вимоги про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд звертає увагу на наступне. У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так як квартира позивача не є місцем проживання відповідачки [PERSON] , тому квартира не може бути і місцем проживання малолітнього [PERSON] , який проживає зі своєю матір`ю - відповідачкою у справі. З огляду на це відповідачі, які не проживають за адресою [ADDRESS] втратили право на користування будинком, внаслідок їх відсутності без поважних причин понад двох років. Статтею 7 Закону України „ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. На підставі п.8 Правил документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги". Згідно з п. 26 зазначених Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення такої вимоги. Разом з тим, в задоволенні вимоги позивача про виселення [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] з квартири не підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що вказані особі не проживають за місцем своєї реєстрації та не мають у ній своїх речей.

Outcome: partial