Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборговану заробітну плату в сумі 21623,93 грн., вихідну допомогу у розмірі 13325,28 грн., компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 2907,48 грн. та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.09.2021 по день прийняття рішення, а також 992,40 грн. судового збору. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював фрезерувальником шостого розряду механічного цеху (001) на ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» та звільнений з роботи 08.09.2021 року по ч. 3 ст.38 КЗпП України, згідно наказу №225к від 08.09.2021. У п.2 наказу №225к від 08.09.2021 передбачено: «Виплатити вихідну допомогу та компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.». Станом на день подання цієї заяви розрахунок з позивачем не проведено, отже відповідач заборгував йому 69130,29 грн., в тому числі: заробітна плата в сумі 21623,93 грн. за період квітень-вересень 2021 року, вихідна допомога в сумі 13325,28 грн., компенсація за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 2907,48 грн. та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.09.2021 по день прийняття рішення, який станом на 31.12.2021 становить 31273,60 грн. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13.01.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 16.03.2022 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовними вимогами [PERSON] ДП «ЛДЗ «Лорта» погоджується частково. Відповідач визнає невиплачену заробітну плату, яка складає 30990,60 грн. та зазначає, що станом на 17.02.2022 до виплати належить 57584,20 грн. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору визначені у ст. 36 КЗпП України, серед яких, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] працював фрезерувальником 6 розряду механічного цеху (001) в ДП «ЛДЗ «Лорта» та наказом №225к від 08.09.2021 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В наказі надано розпорядження виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП Укрїни та компенсацію за невикористані щорічні відпустки 12 календарних днів. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивач був звільнений з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з тим, що відповідач не виконував законодавства про працю, а тому наявна необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі 13325,28 грн., згідно розрахункового листка за вересень 2021 р., з подальшим вирахуванням із цієї суми податків, зборів і обов`язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. З розрахункового листка за вересень 2021 р. вбачається, що позивачу не виплачена грошова компенсація за 12 днів невикористаної ним відпустки, яка становить 2907,48 грн., що підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки №93 від 08.09.2021, виданої ДП ЛДЗ «Лорта» [PERSON] , заборгована заробітна плата становить: за квітень - 685,36 грн., за травень - 2908,08 грн., за червень - 6429,69 грн., за липень - 3545,63 грн., а також згідно розрахункових листків: за серпень - 5096,03 грн., за вересень - 313,23 грн., що разом становить 18978,02 грн. Однак, як встановлено судом, вказана у даній довідці заборгована заробітна плата за ківтень-липень 2021 вказана з урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, а відтак, заборгованість по нарахованій позивачу, але не виплаченій заробітній платі складає: 18978,02 грн. + 2645,91 (розмір ПДФО та ВЗ нараховані на заборговану заробітну плати за період з квітня 2021 р. по липень 2021 р) = 21623,93 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд зазначає наступне. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженоговказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що остаточний розрахунок з позивачем не проведено, так як не виплачена передбачена законодавством заробітна плата, вихідна допомога та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2021 р. по 28.03.2022 р. Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2021-2022 роки наданого Мінпраці та соціальної політики кількість робочих днів за вказаний період становить 138 днів. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Outcome: approved