Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

Відповідач - директор ДП «РМТП» Ігнатенко М.П. надав відзив на позовну заяву, позовні вимоги по суті визнав, однак із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку - не згоден, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, просить її зменшити до 7617,61 грн. (надав відповідний розрахунок). На задоволенні вищевказаної суми наполягав, просив розглянути справу без його участі. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив стягнути з відповідача 28733,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає саме цю суму обґрунтовано нарахованою та такою, що підлягає стягненню на його користь, підстав для її зменшення - не вбачає, покладаючись на те, що лише у виключних випадках суд має право користуватися правом зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, в даній спірній ситуації - таких випадків немає. Позивач просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ході розгляду справи були досліджені наступні докази: копія трудової книжки, оформленої на ім`я [PERSON] ; довідка-розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку від 31.01.2022р. №995; копія списку на отримання заробітної плати за квітень-жовтень 2021р. на ім`я [PERSON] ; копія наказу ДП «РМТП» від 04.10.2021р. №118-П про звільнення [PERSON] ; копія довідки №771 від 12.10.2021р. про нарахування заробітної плати позивачу за період з квітня 2021р. по жовтень 2021р. - 61689,19 грн.; копії листів боржника - ДП «РМТП» від 09.09.2021р. та 13.10.2021р. із вимогою про зняття арешту з рахунків підприємства; лист-відповідь начальника відділу примусового виконання рішень в Одеській області від 17.09.2021р.; листи-відповіді начальника відділу примусового виконання рішень в Одеській області від 24.09.2021р. та 04.11.2021р.; копія постанови держвиконавця про арешт коштів боржника - ДП «РМТП» від 10.01.2020р. за вимогою ГУ ДПС в Одеській області; копія постанови держвиконавця про арешт коштів боржника - ДП «РМТП» від 01.09.2021р. за численними позовними вимогами. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач працював директором навчально-курсового комбінату у Державному підприємстві «Ренійський морський торговельний порт» до 04.10.2021р., коли згідно із наказом від 04.10.2021р. за №118-П звільнився у порядку переведення до РФ ДП «АМПУ». За період роботи позивача у ДП «РМТП» заробітна плата виплачувалась нерегулярно, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем складалася заборгованість по заробітній платі. Оскільки у добровільному порядку керівництво відповідача заборгованість не погашало, позивач звертався до Ренійського районного суду Одеської області із позовом із вимогами про стягнення заробітної плати. Позовні вимоги позивача були задоволені, за винесеним судовим рішенням видавалися виконавчі листи, за якими в порядку виконання проводилися виконавчі дії. Згідно списку-довідки на отримання заробітної плати, 12.01.2022р. на рахунок позивача надійшла остаточна розрахункова сума заборгованості по заробітній платі від відповідача. Таким чином, остаточний розрахунок із позивачем було проведено 12.01.2022р., у зв`язку із чим в порядку ст.117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку із ним при звільненні, який станом на 12.01.2022р. складає (за зробленими позивачем підрахунками згідно довідки - розрахунку відповідача) 28733,60 грн. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи і підлягають задоволенню. Як виходить з матеріалів справи, наданих суду доказів, позивач працював у ДП «РМТП» по 04.10.2021р. За час праці у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі, яка була стягнена у примусовому порядку. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає їх обґрунтованими та законними по суті, погоджується із підрахунком розміру суми середнього заробітку (28733,60 грн.), зробленим відповідачем. Отже, беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що розмір суми середнього заробітку, що повинен бути виплачений позивачу, складає 28733,60 грн., а підстав для застосування положень щодо його зменшення - немає. Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно розрахунків, зроблених відповідачем, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку станом на 12.01.2022р. (за період з 05.10.2021 р. по 12.01.2022р.) складає 28733 грн. 60 коп., із порядком нарахування розміру цієї суми сторони обопільно погодилися, однак, представник відповідача вважає, що вона підлягає зменшенню. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013 року) згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, однак, розглянувши питання щодо самої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що підстав для її зменшення немає. Щодо зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд прийняв постанову від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц (14-623цс18), в якій визначив наступні правові висновки. Метою ст ст. 116, 177 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Суд зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як: розмір недоплаченої суми; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати. Cуд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: ?Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. ?Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. ?Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. ?Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із ним в повному обсязі, яких-небудь підстав для зменшення цієї суми суд не вбачає. Так, згідно банківської виписки, остаточний розрахунок відповідача із позивачем був проведений 12.01.2022р. Таким чином, аналізуючи матеріальний стан позивача, а також і те, що він (позивач) до винесення останнього судового рішення ще до того неодноразово звертався до суду із вимогами про стягнення йому заборгованості з заробітної плати, оскільки фінансова ситуація, яка склалася у відповідача, призвела до систематичних невиплат заробітної плати всім працівниками даного підприємства, суд допускає, що дійсно, з урахуванням тривалості та несвоєчасності отримання заробітної плати, порушення систематичності в її отриманні, матеріальний стан позивача взагалі (а не тільки з моменту після звільнення до періоду остаточного розрахунку) погіршився і він зазнав певних, допустимих майнових втрат. Ці майнові втрати полягали у неможливості забезпечення нормального рівня життя, харчування, спілкування, нервової стабільності людини. Також, підставою, як критерієм для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, не може бути і розмір задоволених судом позовних вимог позивача про стягнення зарплати (61689 грн. 19 коп.), оскільки позовні вимоги [PERSON] у справі №510/2057/21 були задоволені в повному обсязі і спорів щодо суми при розгляді цієї справи між сторонами не було. Щодо строку звернення позивача до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає його невеликим, таким, що не був умисно затягнутий позивачем з метою отримання більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та дестабілізації фінансового стану ДП «РМТП». Так, після винесення судового рішення у справі №510/2057/21 та набрання ним законної сили, [PERSON] одразу ж звернувся за його примусовим виконанням, а після закінчення виконавчого провадження та нарахування коштів (12.01.2022р.) 08.02.2022р. (майже через місяць) звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Аналізуючи підрахунок зменшеної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, зроблений відповідачем (для приблизної оцінки), - 7617,61 грн., суд вказує на те, що відповідачем була розрахована сума, яку працівник, недоотримавши належні йому кошти, міг би сплатити, як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя (за прикладом процентних ставок у АТ КБ «ПриватБанк»). Суд відноситься до цього розрахунку, як до такого, що має оціночний характер та підтверджує захисну позицію відповідача, але зазначає, що жодними нормативно-правовими документами не передбачений такий підхід у підрахуванні розміру матеріальних втрат працівника при затримці із ним розрахунку. Суд при прийнятті судових рішень застосовує принципи співмірності, пропорційності та розумності. Досі чинний КЗпП України не оперує таким терміном, як «співмірність», як, власне, і ЦК України, однак на нього є відсилання у Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), у якому йдеться про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Слід також звернути увагу на ст. 11 ЦПК, яка також говорить про пропорційність у цивільному процесі. Виходячи з цих принципів, а також оцінюючи фінансовий стан ДП «РМТП», беручи до уваги непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника, суд прийняв рішення про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 28733,60 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved