Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

24 березня 2021 року Фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, на обґрунтування якого посилалася на те, що 09 жовтня 2020 року між нею і відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу металопластикових вікон із розстрочкою платежів № б/н на загальну суму 5 400,00 грн., з передоплатою в розмірі 1 800,00 грн. Факт отримання позивачем передоплати на суму 1 800,00 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № б/н від 09 жовтня 2020 року. Відповідно до п. 1.1 Договору, позивач зобов`язався зняти розміри віконних отворів відповідача, виготовити, доставити та встановити вироби згідно зі специфікацією, що становить одне пластикове вікно. Згідно п. 2.1 Договору, строк виготовлення та доставки продукції складає 10 робочих днів з моменту внесення передоплати. Позивач наголошує на тому, що відповідач неодноразово, а саме 24.10.2020 року, 04.11.2020 року, 24.11.2020 року та 28.11.2020 року відмовлялася від прийому прийняття заказу, посилаючись на хворобу, самоізоляцію та небажанням спілкуватися із вантажниками заводу та самими монтажниками. [PERSON] отримала виріб, тобто одне металопластикове вікно 05 грудня 2020 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у транспортному листі (акт-приймання передачі від 05.12.2020 року) з особистим підписом останньої. Відповідно до п. 1.2 Договору, відповідач зобов`язалася оплатити вартість виробів згідно з Графіком погашення платежів, а саме: 09.11.2020 року - 1 800,00 грн. та 09.12.2020 року - 1 800,00 грн., які станом на день подання позову так і не сплатила. Отже, загальна сума основного боргу за Договором складає 3 600,00 грн. Позивачем на адресу відповідача 01.03.2021 року та 04.03.2021 року були направлені вимоги про повернення боргу, проте вимоги залишились проігнорованими [PERSON] . У відповідності зі ст. 526 ЦК України, з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого останній зобов`язаний сплатити суму боргу згідно умов Договору. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, п. 7.5 Договору сторони погодили, що відповідач зобов`язалася сплатити 2% пені за кожен календарний день прострочення від загальної суми заборгованості. Також сторони погодили відповідальність за прострочку виконання грошового зобов`язання в підвищеному розмірі 24% річних від простроченої суми боргу (п. 7.8 Договору). За підрахунками позивача, проведеними за період з 09.11.2020 року по 19.03.2021 року сума пені складає 8 244,00 грн. та 24% річних становлять 271,03 грн. В зв`язку з наведеним, Фізична особа-підприємець [PERSON] , просила суд: стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за договором купівлі-продажу металопластикових вікон № б/н від 09 жовтня 2020 року в розмірі 12 115,03 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 3 600,00 грн.; 24% річних від суми боргу за період з 09.11.2020 року по 19.03.2021 року в розмірі 271,03 грн., пені за період з 09.11.2020 року по 19.03.2021 року в розмірі 8 244,00 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У відзиві на позовну заяву [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість з огляду на наступне. Зазначила, що відповідно до Договору купівлі-продажу металопластикових вікон від 09.10.2020 року позивач зобов`язалася виконати заміри вікон й відповідно до встановлених розмірів продати і доставити склопакет, демонтувати старе вікно і вставити нове. Відповідно до умов договору, постачання, термін виготовлення і доставлення був встановлений 10 робочих днів. Фактично склопакет був доставлений 05.12.2020 року і встановлений 06.12.2020 року. Вказує на те, що в кінці листопада 2020 року в неї було виявлено коронавірусну хворобу, через яку вона не була спроможна провести вчасно платежі, про що повідомила позивача. Вважає, що дані підстави є форс-мажорними, а тому вони виключають відповідальність за прострочення платежу. У відповіді на відзив позивач посилалася на те, що відповідач [PERSON] помилково відносить локдаун та карантин до форс мажорних обставин, які виключають відповідальність за порушення умов договору, оскільки п. 7.10 Договору від 09.10.2020 року чітко передбачений виключний перелік форс-мажорних обставин, до яких відносяться: війна, військові дії, блокади, ембарго, пожежі, повені, стихійні лиха та природні явища. Разом з відповіддю на відзив позивач звернулася до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила: стягнути з [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованість за договором купівлі-продажу металопластикових вікон № б/н від 09 жовтня 2020 року в розмірі 8 515,03 грн.,яка складається з: 24% річних від суми боргу за період з 09.11.2020 року по 19.03.2021 року в розмірі 271,03 грн., пені за період з 09.11.2020 року по 19.03.2021 року в розмірі 8 244,00 грн. Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року уточнені анкетні дані позивача - [PERSON] . Позивач ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі, вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, водночас, враховуючи той факт, що остання скористалася своїм правом та надала до суду відзив на позовну заяву, суд не вбачає підстав для проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши надані сторонами справи письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між позивачем Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу металопластикових вікон із розстрочкою платежів № б/н на загальну суму 5 400,00 грн., з передоплатою в розмірі 1 800,00 грн. Факт отримання позивачем передоплати від відповідача на суму 1 800,00 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № б/н від 09 жовтня 2020 року. Відповідно до п. 1.1 Договору, позивач зобов`язався зняти розміри віконних отворів відповідача, виготовити, доставити та встановити вироби згідно зі специфікацією, що становить одне пластикове вікно. Згідно п. 2.1 Договору, строк виготовлення та доставки продукції складає 10 робочих днів з моменту внесення передоплати. Встановлено, що відповідач [PERSON] отримала виріб, тобто одне металопластикове вікно 05 грудня 2020 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у транспортному листі (акт-приймання передачі від 05.12.2020 року) з особистим підписом останньої. Відповідно до п. 1.2 Договору, відповідач зобов`язалася оплатити вартість виробів згідно з Графіком погашення платежів, а саме: 09.11.2020 року - 1 800,00 грн. та 09.12.2020 року - 1 800,00 грн. Судом встановлено, що не заперечувалося сторонами, сума основного боргу в розмірі 3600,00 грн. сплачена відповідачем [PERSON] в повному обсязі, але з порушенням строків, встановлених Графіком платежів, а саме: 20.03.2021 року в сумі 1 500,00 грн. (квитанція № 9227-0512-4911-3894 від 20.03.2021 року) та 26.05.2021 року в сумі 2 100,00 грн. (дублікат квитанції № 0.0.2140417818.1 від 26.05.2021 року, меморіальний ордер № @2РL267179 від 26.05.2021 року). Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. В силу приписів ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору на купівлю-продаж металопластикових вікон від 09 жовтня 2020 року. Ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (ст. 664 ЦК України). Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 689 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Відповідно до приписів ст. 509 ЦК України, 1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.3. Зобов`язання має гуртуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, п. 7.5 Договору сторони погодили, що відповідач зобов`язалася сплатити 2% пені за кожен календарний день прострочення від загальної суми заборгованості. Також сторони погодили відповідальність за прострочку виконання грошового зобов`язання в підвищеному розмірі 24% річних від простроченої суми боргу (п. 7.8 Договору). Згідно розрахунку, проведеного позивачем станом на 19 березня 2021 року, з яким погоджується суд, заборгованість за Договором купівлі-продажу металопластикових вікон № б/н від 09 жовтня 2020 року становить 8 515,03 грн., яка складається з: 24% річних від суми боргу за період з 09.11.2020 року по 19.03.2021 року в розмірі 271,03 грн., пені за період з 09.11.2020 року по 19.03.2021 року в розмірі 8 244,00 грн. Посилання відповідача у відзиві на форс-мажорні обставини, до яких, на її думку, відноситься виявлена в неї в кінці листопада 2020 року коронавірусна хвороба, що є підставою для звільнення відповідальності за порушення нею зобов`язань суд не може прийняти до уваги, з огляду на наступне. Так, п. 7.10 Договору від 09.10.2020 року чітко передбачений виключний перелік форс-мажорних обставин, до яких відносяться: війна, військові дії, блокади, ембарго, пожежі, повені, стихійні лиха та природні явища. В той же час суд зауважує, що ані договором, ані чинним законодавством не передбачено звільнення від відповідальності по договорах купівлі-продажу металопластикових виробів, а тому покупець має право самостійно письмово звернутись до свого контрагента з проханням внести відповідні зміни до умов договору та надати відстрочку/розстрочку платежу, зокрема долучивши залежно від ситуації документи, а саме: наказ про звільнення з роботи, наказ про відправлення у відпустку без збереження заробітної плати, довідку з центру зайнятості про набуття статусу безробітного чи про часткове безробіття, а також довідку з медичного закладу про стан здоров`я. У разі, якщо контрагент не погодиться на умови покупця, останній має право звернутись до суду з позовом про внесення змін чи розірвання договору. Натомість, в силу приписів ст. 77 ЦПК України відповідач [PERSON] не надала жодних доказів на підтвердження своєї хвороби, зокрема не вчинила жодних дій, перелічених вище. Інші доводи відповідача судом не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують наведених висновків суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Щодо розподілу між сторонами судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved