Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивачки [PERSON] адвокат Крамар Ю.М. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та її малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , стягнувши з відповідачки судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликався на те, що остання є власницею квартири [ADDRESS] , де зареєстровані: син [PERSON] , колишня дружина сина [PERSON] та онучка [PERSON] . Сама [PERSON] в зазначеній квартирі не зареєстрована, але фактично проживає у ній. При цьому з серпня 2020 року [PERSON] припинила з [PERSON] ведення спільного господарства та подружні стосунки і разом із малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , фактично проживає в квартирі [ADDRESS] . Будь-які речі відповідачки в спірному житлі відсутні. При цьому [PERSON] не створювала жодних перешкод у користуванні спірним житлом. До сьогоднішнього дня [PERSON] має ключі від спірної квартири. Також з серпня 2020 року і по даний відповідачка не зверталась із заявою в компетентні органи з приводу створення їй чи малолітній доньці перешкод у користуванні даним житлом. Крім цього, [PERSON] не несе витрат з утримання зазначеної квартири. Викладене завдає [PERSON] значної майнової шкоди, оскільки остання проживає на невелику пенсію, а тому позивачка прийняла рішення продати квартиру. Проте реєстрація місця проживання у вказаній квартирі колишньої невістки та малолітньої онуки є суттєвою перешкодою для здійснення таких намірів. Натомість син [PERSON] зобов`язався добровільно знятися із реєстрації на першу вимогу [PERSON] . Отже, порушуються охоронювані законом права та інтереси позивачки як власника квартири [ADDRESS] , а тому остання змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідачка [PERSON] , яка діє самостійно та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , не скористалася правом на подання відзиву. Третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області правом подачі пояснень щодо позову не скористалася. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 10 січня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 42/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.01.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , яка діє самостійно та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 03.02.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 43/. 03.02.2022 проведення підготовчого судового засідання за клопотанням сторін відкладено на 16.03.2022. Розгляд справи по суті відбувся 16.03.2022 за участі представника позивачки адвоката Крамара Ю.М. та представника відповідачки адвоката Турчин Ю.І. Представник позивачки адвокат Крамар Ю.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідачки адвокат Турчин Ю.І. у судовому засіданні позов визнала, проти задоволення такого не заперечила. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області у судове засідання не прибув. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачкою слід прийняти, позов задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 91973 від 27.02.2003 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] /а.с. 28/ З долученої до матеріалів справи копії будинкової книги судом встановлено, що з 01.09.2017 та 19.11.2018 відповідно [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі. Факт реєстрації відповідачки з малолітньою донькою за вказаною адресою також підтверджується довідкою Комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний Стрий» за № 248 від 28.12.2021 /а.с. 29-31, 33/. Судом встановлено, що син позивачки [PERSON] та відповідачка [PERSON] є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2021 /а.с. 22-24/. [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 18.09.2013 /а.с. 21/. Відповідно до рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області № 400 від 02.12.2021 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини» підтверджено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом матір`ю [PERSON] /а.с. 25-27/. Також з довідки Комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний Стрий» за № 248 від 28.12.2021 судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані, проте фактично не проживають з серпня 2020 року, що додатково підтверджується актом обстеження житлових умов № 87 від 28.12.2021 /а.с. 32-33/. Долучені до матеріалів справи квитанції підтверджують сплату житлово-комунальних послуг виключно позивачкою [PERSON] та її сином [PERSON] /а.с. 34-40/. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивачки перешкод у користуванні належною їй на праві власності квартирою у зв`язку із зареєстрованим місцем проживання у ній відповідачки з малолітньою дитиною, які у цій квартирі не проживають. При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року). У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло» (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» від 21.02.1990, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 та «Рохля проти України» від 17.05.2011). За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивачки, а саме: квартирою [ADDRESS] , тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Так, в судовому засіданні представник відповідачки позов визнала та пояснила, що [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] дійсно не проживають в квартирі позивачки за адресою: [ADDRESS] , хоча і мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою. Останні фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених представником відповідачки, оскільки такі відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Так, факт реєстрації відповідачки [PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON] в [ADDRESS] підтверджується довідкою Комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний Стрий» за № 248 від 28.12.2021 /а.с. 33/. Разом з тим, із вищезгаданої довідки встановлено, що [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] за вищевказаною адресою у спірній квартирі не проживають з серпня 2020 року. Крім цього, з рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2021, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , судом встановлено, що вони з серпня 2020 року спільно не проживають. [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с. 22-24/. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області № 400 від 02.12.2021 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини» підтверджено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом матір`ю [PERSON] /а.с. 25-27/ Надані позивачкою докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , не проживають в квартирі [ADDRESS] з серпня 2020 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснюють, зв`язку з квартирою не підтримують, де немає їх майна та особистих речей, чого не заперечив у судовому засіданні представник відповідачки, визнавши позов. Будь-яких даних про те, що відповідачка з малолітньою дочкою не проживають у квартирі [ADDRESS] з поважних причин, судом не встановлено. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). На підставі вищенаведеного, врахувавши також той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутньою відповідачкою та її малолітньою дитиною судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , втратили право користування квартирою [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить позиваці [PERSON] , відтак, враховуючи визнання позову відповідачкою, яке прийнято судом, позов підлягає до задоволення. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Щодо стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн та сплаченого судового збору, суд дійшов наступного висновку. За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону (постанова ВС від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17). Види судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації: гонорар адвоката за представництво в суді; послуги з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; витрати на збір доказів; вартість послуг помічника адвоката; витрати на прибуття до суду та очікування судового засідання; інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором (ст. 137 ЦПК України та ст. 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Разом з тим, порядок розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, суд має оцінювати щодо відповідності зазначеним критеріям поведінку/дії/бездіяльність обох сторін. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 206/1293/19). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Оглядом матеріалів справи встановлено, що 28.12.2021 між [PERSON] та адвокатом Крамарем Ю.М. було укладено Договір про представництво інтересів та надання правової допомоги, відповідно до якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання на надання правової допомоги, захисту та представництво його інтересів, в тому числі в Стрийському міськрайонному суді Львівської області, Львівському апеляційному суді, Верховному Суді /а.с. 9/. Додатком № 1 від 29.12.2021 до договору про представництво інтересів та надання правової допомоги від 28.12.2021 між сторонами погоджено гонорар адвоката /а.с. 11/. Відповідно до акту виконаних робіт від 29.12.2021 адвокат Крамар Ю.М. надав [PERSON] наступну правову допомогу: одержання, вивчення, аналіз матеріалів (2 год. - 700 грн), вивчення судової практики (2 год. - 300 грн), виготовлення позовної заяви (5 год. - 4500 грн), сплата судового збору, копіювання та завірення письмових доказів (2 год. - 500 грн); представництво інтересів у Стрийському міськрайонному суді (2 год. - 1000 грн); одержання рішення суду, скерування до виконання (3 год. - 1000 грн) /а.с. 12/. За надані адвокатом послуги [PERSON] сплатила 8000 грн у повному обсязі, що підтверджується прибутковим касовим ордером від 29.12.2021 /а.с. 13/. Разом з тим, частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який однак повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в Додатковій Постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (постанови Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18). Крім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 01.06.2018 у справі № 904/8478/16). За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved