Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-24 00:00:00

В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказала, що у 1992 році [PERSON] отримав свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Харківського районного народного суду Харківської області від 06 жовтня 1992 року в справі № 2-432 право власності на 9/50 частин вказаного домоволодіння було визнано за [PERSON] . В дальшому [PERSON] продав належні йому 9/50 частин домоволодіння [PERSON] . Від тоді домоволодіння належало двом особам: [PERSON] в 41/50 частинах, і [PERSON] в 9/50 частинах. [INFO] [PERSON] помер і єдиним його спадкоємцем є позивач [PERSON] . Але позивач не має змоги отримати свідоцтво про право власності на спадщину через наявну в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборони, яка була зареєстрована 05 липня 2006 року на підставі ухвали Народного суду Харківського району Харківської області б/н від 15 травня 1992 року про забезпечення позову. Оскільки позивач не являється учасником справи, в якій було накладено арешт на житловий будинок, то він вимушений був звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою суду від 04 лютого 2022 року будо відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області відзив у встановлений судом строк не подав. Третя особа [PERSON] письмових пояснень по суті позову не подав. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, але подала заяву про підтримання позовної заяви та про проведення розгляду справи за її відсутності. Виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області подано заяву про проведення розгляду справи за відсутності його представника та на підставі наявних документів. Третя особа [PERSON] в судове засідання викликався шляхом надсилання судової повістки рекомендованим листом. Але поштовий конверт повернуто з відміткою про відсутність адресата за місцем проживання, що є належним підтвердженням вручення повістки. Однак третя особа про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив. Дослідивши в судовому засіданні наявні в справі докази, суд встановив наступне. На підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15 лютого 1992 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з рішенням Харківського районного народного суду Харківської області від 08 жовтня 1992 року, ухваленого у справі № 2-432, до [PERSON] був поданий позов [PERSON] про визнання дійсною угоди та визнання права власності на частину домоволодіння. За результатами розгляду справи позов [PERSON] був задоволений, визнано дійсним договір купівлі-продажу 9/50 частин домоволодіння від 11 серпня 1991 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , та визнано за [PERSON] право власності на /50 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 1991 року. В межах розгляду даної справи ухвалою Харківського районного народного суду Харківської області від 15 травня 1992 року на підставі заяви [PERSON] та з метою забезпечення поданого ним до [PERSON] позову було накладено арешт на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , із забороною вчинення договорів купівлі-продажу, дарування до вирішення справи по суті. Відповідно до ст. 149 ЦПК України 1963 року суд чи суддя на просьбу осіб, які беруть участь у справі, або за своєю ініціативою може вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в усякій стадії справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Згідно з повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву від 16 лютого 2022 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 19 травня 1992 року під реєстр. № 6/92 було зареєстровано обтяження щодо жилого будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Підставою для реєстрації обтяження слугувала ухвала Харківського районного народного суду Харківської області від 15 травня 1992 року. Згідно з п.п. 149, 151, 152 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, державний нотаріус за місцем знаходження жилого будинку накладає заборону відчуження жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників у випадках передбачених законом. Накладення заборони реєструється в реєстрі для реєстрації заборон. У цьому ж реєстрі реєструються повідомлення судових і слідчих органів про накладення арешту на жилий будинок. Про накладення заборони чи арешту робиться запис в алфавітній книзі обліку заборон і арештів. Одержавши повідомлення судових або слідчих органів про зняття арешту, державний нотаріус робить про це відмітку в реєстрі і алфавітній книзі. 15 травня 1995 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстр. № 1-829, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив 9/50 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване на праві власності за продавцем на підставі рішення Харківського районного народного суду Харківської області від 08 жовтня 1992 року, ухваленого у справі № 2-432, яке було зареєстроване в Люботинському БТІ 01 червня 1993 року. Згідно з повідомленням КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області від 11 серпня 2021 року, за наявною в архівних матеріалах інформацією станом на 31 грудня 2012 року домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване на праві власності на ім`я [PERSON] в 41/50 частинах на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15 лютого 1992 року та на ім`я [PERSON] в 9/50 частинах на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 1995 року. Відомості про вказаних співвласників домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні, що підтверджується інформацію довідкою № 295153258 від 18 січня 2022 року. Але в цій довідці зазначені відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про реєстрацію обтяження під № 3416645 про арешт нерухомого майна - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , на підставі ухвали Харківського районного народного суду Харківської області від 15 травня 1992 року. Аналізуючи досліджені докази, суд дійшов висновку, що рішення суду від 08 жовтня 1992 року про визнання за [PERSON] права власності на частину домоволодіння було виконано, що підтверджується відомостями про реєстрації за [PERSON] права власності на підставі вказаного рішення суду. Відповідно це вказує на відсутність потреби у подальшому забезпеченні позову, заявленого [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину домоволодіння. Але жодного процесуального рішення судом за власною ініціативою чи за заявою учасників цивільної справи про зняття арешту з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не було направлено до державного нотаріуса. [PERSON] помер [INFO] , про що відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було видано свідоцтво про смерть [NUMBER] від 20 липня 2021 року. Позивач [PERSON] являється сином померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 01 серпня 1967 року Люботинським міським бюро ЗАГС. З повідомлення приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Омельницької Н.В. від 18 лютого 2022 року вбачається, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який у шестимісячний строк від дня смерті [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини. Отже позивачу [PERSON] від дня відкриття спадщини належать 41/50 частин домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Але позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку захистити свої інтереси та домогтися зняття заборони відчуження житлового будинку. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд, і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки існуюча заборона відчуження житлового будинку у виді арешту діяла з метою забезпечення майнових прав [PERSON] , який не лише реалізував своє право на набуття у власність частини домоволодіння, але й розпорядився ним на власних розсуд, і така заборона порушує права та інтереси позивача [PERSON] як фактичного власника іншої частини домоволодіння, суд задовольняє її вимоги та скасовує таку заборону. На підставі викладеного,

Outcome: approved