Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 215 150,00 грн.; 17 241,47 грн. - три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 02.06.2018 до 01.02.2021; 32 079, 01 грн. - інфляційні втрати за період з 02.06.2018 до 01.02.2021; 43 030 гривень - штраф, а всього - 307 500,48 грн. Позов обґрунтовано тим, що 18.09.2017 відповідач отримав від [PERSON] у борг 215 150 грн., що підтверджується розпискою, виданою відповідачем 23.04.2018 та зобов`язався повернути в строк до 01.06.2018, проте зобов`язання не виконав. 16.01.2020 між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги, згідно з умовами якого первісний кредитор відступив [PERSON] своє право грошової вимоги до боржника [PERSON] за договором позики від 18.09.2017. 05.08.2020 позивач направила відповідачу повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні з вимогою про повернення заборгованості. Вказане повідомлення відповідач отримав 11.08.2021, однак у добровільному порядку кошти не повернув. Оскільки відповідач прострочив виконання взятого на себе за договором позики зобов`язання щодо повернення позики, [PERSON] просила суд стягнути з нього на її користь загальну суму заборгованості у розмірі 307 500,48 грн. Ухвалою судді від 12.03.2021 по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 12.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою від 17.09.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з викладених у позові підстав, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи відповідача та його представника, які не повідомили про причини неявки, з урахуванням згоди представника позивача на заочне вирішення справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з розпискою від 23.04.2018, написаною відповідачем [PERSON] , останній отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 215 150,00 грн. у борг та зобов`язався їх повернути у повному обсязі у строк до 01.06.2018 (а.с. 8). Судом встановлено, що оригінал розписки знаходиться у позивача, оригінал вказаної розписки оглянуто судом у судовому засіданні. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Окрім того, суд вважає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі суд приходить до висновку, що між відповідачем та [PERSON] у належній формі укладено договір позики, проте відповідач [PERSON] порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 16.01.2020 між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор [PERSON] відступив [PERSON] право вимоги за розпискою від 23.04.2018 на суму 215 150,00 грн. (а.с. 10). Згідно з п.п. 2, 3 вказаного договору до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного виконання зобов`язань боржника, викладених у розписці від 23.04.2018; перехід права вимоги здійснюється у момент підписання договору сторонами. 05.08.2020 позивач направила відповідачу повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні з вимогою про повернення боргу за договором позики (а.с. 11-14). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачем не спростовано твердження позивача про невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] зобов`язання повернути кошти у розмірі 215 150,00 грн. у строк, визначений договором позики, а саме до 01.06.2018, не виконав, права позивача підлягають захисту, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 215 150,00 грн. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язань за період з 02.06.2018 до 01.02.2021 погоджується із визначеним позивачем розміром 3% річних у сумі 17 241,47 грн. та розміром інфляційних втрат за вказаний період у сумі 32 079,01 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Протягом розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст.ст. 77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Частиною першою статті 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до умов договору позики, підтвердженого розпискою від 23.04.2018, у випадку прострочення повернення суми позики відповідач зобов`язувався сплатити штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми несвоєчасно повернутих коштів. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості за договором позики - 215 150 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 43 030 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 075,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved