Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

[PERSON] 08 лютого 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача територіальної громади в особі ДМР про встановлення факту проживання однією сім`єю. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. було витребувано копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , від КП «ДМБТІ» - копію інвентаризаційної справи домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму уточненому позові посилалася на те, що вона з 28 грудня 1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 25 липня 2005 року Ленінським ВРАЦС Дніпропетровського МУЮ. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано домоволодіння [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2008 року та додаткового рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2010 року за [PERSON] було визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння як на частку майна подружжя. З січня 2012 року вона почала проживати з [PERSON] однією родиною, вели спільне господарство, несли спільні витрати, мали спільний бюджет. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Спадкоємці, окрім позивача, відсутні. У встановлений строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Постановою нотаріусу від 12 березня 2019 року позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю доказів, які підтверджують родинні відносини. Просила суд встановити факт її постійного проживання однією сім`єю із [PERSON] , померлим [INFO] , із січня 2012 року по [INFO] та визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У своїй заяві до суду представник позивача справу просила розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач Дніпровська міська рада свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, про причини не направлення представника судові не повідомила. У своєму відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що позивачем належними доказами не доведено факт її проживання з [PERSON] , який помер [INFO] . За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину розгляду не підлягають. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 28 грудня 1991 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 6). На підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 2235, [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 7), право власності на який у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу № 356-12 (а.с. 7 оберт). 25 липня 2005 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, про що Ленінським ВРАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 421 (а.с. 13). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2008 року та додаткового рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2010 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради за № 33609254. Згідно з довідкою № 14149 від 17 вересня 2018 року, виданою Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у буд. [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] , [PERSON] було зареєстровано 24 квітня 1997 року і знято з реєстрації 13 серпня 2018 року (а.с. 100). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 95 оберт). Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . 07 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 95). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. від 12 березня 2019 року було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем (а.с. 101 оберт). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2019 року, заяву [PERSON] про встановлення факту її проживання з [PERSON] , який помер [INFO] , залишено без розгляду у зв`язку із наявністю спору (а.с. 104). Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які, за законом, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15). З долучених позивачем до матеріалів справи доказів вбачається, що їх місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Сам факт реєстрації і проживання [PERSON] і [PERSON] , померлого [INFO] , після розірвання шлюбу певний час в одному домоволодінні не свідчить про те, що після розірвання шлюбу між ними збереглися відносини, що притаманні подружжю (спільний бюджет, здійснення спільних витрат, придбання майна та інше), оскільки вони є співвласниками спірного домоволодіння, тому факт їх проживання, чи не проживання, жодним чином не доводить їх спільне проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За зазначених підстав суд також не приймає як належний доказ довідку № 11, видану головою квартального комітету № 4, із зазначених вище підстав. Пояснення, зазначені в актах про підтвердження факту проживання однією сім`єю, складені [PERSON] (а.с. 15), [PERSON] (а.с. 16) і [PERSON] (а.с. 17), на які [PERSON] посилається у своєму позові, суд не приймає як належний та допустимий доказ, оскільки про допит зазначених осіб як свідків у судовому засіданні, позивачем заявлено клопотання не було, а самі акти не затверджено у встановленому порядку повноважною особою. За наведених обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] стосовно її проживання однією сім`єю з [PERSON] після розірвання шлюбу, у період з січня 2012 року по [INFO]. З приводу заявлених [PERSON] позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга отримує право спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Оскільки судом не було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу [PERSON] і [PERSON] , у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачеві було відмовлено, тому підстави вважти її спадкоємцем четвертої черги відсутні. За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом задоволенню також не підлягають. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Оскільки [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений нею судовий збір у загальному розмірі 2 473 грн. 50 коп. (а.с. 1, 86) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed