Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства водних шляхів Укрводшлях про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що [PERSON] з 24 червня 2019 року по 24 лютого 2021 року перебував в трудових відносинах із Державним підприємством водних шляхів Укрводшлях, працюючи на посаді помічника відповідального чергового караванної служби Дніпровської технічної дільниці водних шляхів, а з 01.10.2021 - відповідальним черговим караванної служби Дніпровської технічної дільниці водних шляхів. 24 лютого 2021 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до наказу №06-0 від 24.02.2021. Згідно довідки Відповідача №10-10/391 від 12.08.2021 загальна сума заборгованості по заробітній платі на день звільнення позивача склала 66 415,66 грн. Однак, у зв`язку з інфляцією та на момент звернення позивача до суду заборгованість по заробітній платі з урахуванням інфляції складає 82 277,81 грн. Однак, відповідачем надано до суду довідка, що за період з жовтня 2019 року по вересень 2020 року позивачу [PERSON] була сплачена заборгованість по заробітній платі - 08.11.2021 у розмірі 48026,70 грн.; 24.11.2021 - 14 119,52 грн.; 07.12.2021 - 4 269,44 грн., а всього на суму 66 415,66 грн. Посилаючись на те, що відповідачем не було проведено остаточний розрахунок у день звільнення по заробітній платі, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог в останній редакції, просив суд стягнути на його користь із відповідача заборгованість по заробітній платі розмірі 17 934,63 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 01.03.2022 у розмірі 59 682,78 грн.; моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2021, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 01.10.2021 відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача надав до суду відзив, у якому зазначив, що відповідачем не визнаються позовні вимоги у повному обсязі, оскільки відповідачем в добровольному порядку була сплачена [PERSON] заборгованість по заробітній платі, а саме: 08.11.2021 у розмірі - 48026,70 грн.; 24.11.2021 - 14 119,52 грн.; 07.12.2021 - 4 269,44 грн., а всього на суму 66 415,66 грн., відтак відповідач наразі не має перед позивачем заборгованості щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, що стосуються стягнення суми середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, оскільки, позивачем надано невірний та вочевидь завищений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, позивачем заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., однак доказів спричинення моральної шкоди, позивачем не надано. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 24 червня 2019 року по 24 лютого 2021 року [PERSON] перебував в трудових відносинах із Державним підприємством водних шляхів Укрводшлях, працюючи на посаді помічника відповідального чергового караванної служби Дніпровської технічної дільниці водних шляхів, а з 01.10.2021 - відповідальним черговим караванної служби Дніпровської технічної дільниці водних шляхів. У день звільнення із Державного підприємства водних шляхів Укрводшлях із позивачем [PERSON] не проведено повний розрахунок по заробітній платі. Станом на день звільнення заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] становила 82 277,81 гривень, що підтверджується розрахунком суми заборгованості за період з жовтня 2019 року по 24 лютого 2021 року з урахуванням індексу інфляції станом на 30.09.2021 (а.с.25). Вказана заборгованість була сплачена частково у добровільному порядку відповідачем Державним підприємством водних шляхів Укрводшлях а саме: 08.11.2021 у розмірі - 48026,70 грн.; 24.11.2021 - 14 119,52 грн.; 07.12.2021 - 4 269,44 грн., а всього на суму 66 415,66 грн., що підтверджується матеріалами справи, а тому заборгованість по заробітній платі складає 15 862 грн. 15 коп. (82 277,81-48026,70-14119,52-4269,44=15 862,15). Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.99 року N 13 , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити факт порушення строків виплати заробітної плати, розмір якої не оспорюється, та наявність вини підприємства у не проведенні такого розрахунку. Як встановлено судом, у відповідача існувала заборгованість перед позивачем [PERSON] із виплати заробітної плати на день його звільнення 24.02.2021 року, яка була сплачена частинами, а саме: 08.11.2021 у розмірі - 48026,70 грн.; 24.11.2021 - 14 119,52 грн.; 07.12.2021 - 4 269,44 грн., а всього на суму 66 415,66 грн., тому заборгованість по заробітній платі складає 15 862 грн. 15 коп. (82 277,81-48026,70-14119,52-4269,44=15 862,15), тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати йому заробітної плати. Тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню а саме слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 15 862,15 грн. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, та до дня, коли позивачу було сплачено заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у повному обсязі, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.95 №100 (далі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-195цс134. Крім того, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі N 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України , необхідно враховувати: 1)розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2)період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3)ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4)інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 59 682,78 грн. станом на 01.03.2022. Разом із тим, вирішуючи питання про розмір стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує наступні обставини справи, а саме: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, що до звернення позивачки до суду така заборгованість відповідачем була сплачена однак не у повному обсязі, а тому суд вважає зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, стягнувши з відповідача на користь позивачки середній заробіток позивачки за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48 269,34 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата [PERSON] нормальних життєвих зав`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим із Державного підприємства водних шляхів Укрводшлях підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 454,00 гривень.

Outcome: partial