Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-03 00:00:00

В листопаді 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що з 15 вересня 2012 року по 04 січня 2022 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на її утриманні. Відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний та духовний розвиток. Оскільки вона має намір поїхати з дитиною за кордон, а саме до республіки Італія для розширення світогляду дитини та відпочинку, а відповідач безпідставно у добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини за межі України, діючи виключно в інтересах дитини, просила суд надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України з метою загального розвитку та відпочинку, без дозволу батька на період з 01 червня 2022 року по 15 вересня 2022 року. В судове засідання позивач не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився без поважних для суду причин. Суд зі згоди позивача ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 15 вересня 2012 року по 04 січня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області про його розірвання. Від подружнього життя у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з акту про її народження. З метою загального розвитку та відпочинку дитини позивач має намір поїхати з нею до своїх родичів за межі території України, а саме до республіки Італія. Разом з тим, відповідач у добровільному порядку згоди на виїзд дитини за кордон не надав, у зв`язку із чим, вона змушена була звернутися до суду із відповідним позовом. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Таким чином, позивач має намір виїхати разом із малолітньою дитиною з метою її загального розвитку та відпочинку до республіки Італія, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Вирішуючи даний позов суд також враховує, що відповідачем раніше надавалась згода на виїзд дитини за межі України, однак з причин погіршення стосунків між сторонами по справі, повторно таку згоду позивач отримати не має змоги. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітньої дитини. На підставі ст.ст. 7, 141, 150, 155 СК України, ст.ст. 15-16, 313 ЦК України, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд

Outcome: approved