Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного природного парку «Гуцульщина» про поновлення на роботі, визнання недійсним наказу про звільнення з роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені та уточнені позовні вимоги підтримав повністю, суду пояснив та в позовній і уточненій заявах зазначив, що згідно наказу №114 від 01.11.2007 року він був прийнятий на посаду інспектора з охорони природно-заповідного фонду другої категорії Косівського ПНДВ НПП «Гуцульщина». У своїй роботі завжди дотримувався покладених на нього обов?язків, але вважає, що адміністрації парку це було не до вподоби і в зв?язку із цим, наказом №27-о від 24.04.2018 року його було звільнено з роботи з 05 квітня 2018 року по п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул. При цьому, з 28 березня по 04 квітня 2018 року включно, він перебував на амбулаторному лікуванні. І водночас із цим, 28 березня 2018 року він звернувся в комісію по трудових спорах НПП «Гуцульщина» з заявою про оскарження рішення в.о.директора НПП Стефурака Ю.П. про відмову в наданні йому чергової відпустки в зв?язку із погіршенням стану його здоров?я. Однак, відпустку йому надано не було, натомість 26.04.2018 року на його домашню адресу було направлено наказ №27-о від 24.04.20218 року про його звільнення. Трудова книжка йому так досі не повернута. Просив визнати незаконним і скасувати наказ №27-о від 24.04.2018 року, поновити його на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду другої категорії Косівського ПНДВ НПП «Гуцульщина» з 05 квітня 2018 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі. Представник позивача адвокат Строїч Л.Т. 24.02.2022 року та 30.03.2022 року електронною поштою направила до суду заяви, в яких повідомила про свою неявку в судове засідання з поважних причин, і оскільки приймати участь у режимі відео конференції забезпечене Малинівським районним судом м. Одеси на даний час немає можливості, просить справу розглянути у її відсутності. Також зазначила, що позиція сторони позивача є незмінною та викладена в письмових поясненнях, а тому позовні вимоги підтримує повністю та просить задоволити. Представник відповідача НПП «Гуцульщина», адвокат Лазоришин І.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з наведених у відзиві на позовну заяву підстав, суду пояснив, що 28 березня 2018 року [PERSON] телефонним зв`язком повідомив свого безпосереднього начальника, начальника Косівського ПНДВ Бейсюка П.П. про те що він знаходиться на лікарняному. Цього ж дня, 28.03.2018 року начальником Косівського ПНДВ було видане розпорядження по передачі обходу №2 на час знаходження [PERSON] на лікарняному. 29.03.2018 року обхід №2 по квартально було передано на охорону: квартал №13 інспектору з охорони ПЗФ II категорії Косівського ПНДВ Попадинцю М.М., квартал №14 інспектору з охорони ПЗФ II категорії Косівського ПНДВ Максимчуку В.В., квартал №21 майстру з охорони природи Косівського ПНДВ Самокіщуку І.В. 28 березня 2018 року на адресу НПП «Гуцульщина» поштовим зв`язком надійшов лист вх. №169 в комісію по трудових суперечках НПП «Гуцульщина» від [PERSON] , в якому останній просив прийняти рішення, яким зобов`язати адміністрацію НПП «Гуцульщина» надати йому щорічну відпустку. 29 березня 2018 року [PERSON] телефонним зв`язком було повідомлено про засідання комісії по трудових суперечках на 30 березня 2018 року, яке було перенесено в зв?язку із неявкою [PERSON] . Наступне засідання комісії по трудових суперечках було призначено на 04 квітня 2018 року, про що повідомили [PERSON] рекомендованим листом, який на засідання комісії 04 квітня 2018 року не з`явився. Тому комісія по трудових суперечках вирішила перенести розгляд заяви [PERSON] на наступне засідання комісії по трудових суперечках після виходу [PERSON] на роботу. З 05 квітня 2018 року по 24 квітня 2018 року [PERSON] на роботу не з`являвся про що начальником Косівського ПНДВ Бейсюком П.П. було повідомлено службовою запискою, та складено акти про відсутність працівника на роботі від 05 квітня 2018 року до 23 квітня 2018 року. 13 квітня 2018 року НПП «Гуцульщина» повідомив [PERSON] про необхідність надання ним письмових пояснень про причини своєї відсутності на роботі та щоб він пред`явив підтвердження поважності відсутності на робочому місці. 20 квітня 2018 року на адресу НПП «Гуцульщина» надійшов лист-пояснення [PERSON] від 18.04.2018 року, в якому обґрунтованих пояснень та підтверджень поважності причини невиходу його на роботу, [PERSON] не представив. Вважає, що позивача звільнено у відповідності до вимог закону, а тому просить в позові відмовити. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналізуючи положення ст.ст. 139-142 КЗпП України видно, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. Згідно вимог ст.ст. 147, 149 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Також, згідно п.18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] працював на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду другої категорії Косівського ПНДВ НПП «Гуцульщина», але наказом в.о.директора підприємства Стефурака Ю.П. за №27-о від 24.04.2018 року -позивача було звільнено з роботи з 05 квітня 2018 року за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України, що стверджується його копією (а.с.48 т.1). 24.04.2018 року позивачу було направлено рекомендованим листом повідомлення про звільнення його з роботи, яке [PERSON] отримав 26.04.2018 року (а.с.49 т.1), а 04.06.2018 року позивачу було направлено копію вказаного наказу рекомендованим листом, який він отримав 09.06.2018 року (а.с.50 т.1). Окрім того, у вказаних повідомленнях адміністрація підприємства просила [PERSON] з?явитися в НПП «Гуцульщина» для отримання трудової книжки. При цьому, трудова книжка позивачу так досі і не видана, що не заперечив в судовому засіданні представник відповідача вказавши, що книжка не видана через неявку позивача на підприємство для її отримання, а іншого порядку її видачі законом не передбачено. З огляду на наявні в матеріалах справи докази, та надані в судовому засіданні пояснення сторін, судом встановлено, що звільненню позивача передували наступні обставини. Так, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що 11 грудня 2017 року [PERSON] притягався до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення йому догани за порушення трудової дисципліни, а саме, відсутності позивача на роботі 27.11.2017 року. Даний факт стверджується копією наказу №175 від 28.11.2017 року про порушення трудової дисципліни із створенням комісії для проведення службового розслідування та копією наказу №183 від 11.12.2017 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани [PERSON] (а.с.25, 26 т.1). З вказаними наказами [PERSON] ознайомлений, про що свідчить його підписи на листах погодженнях до цих наказів (зворот а.с.25, 26 т.1). А тому, при повторному порушенні позивачем трудової дисципліни, що мало місце в квітні 2018 року, до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з підстав передбачених п.4 ст.40 КЗпП України. В судовому засіданні позивач заперечив факт притягнення його до дисциплінарної відповідальності, пославшись на нагородження його похвальними грамотами за сумлінну працю (а.с.16,17 т.1). Також, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в зв?язку із погіршенням стану здоров?я, про що свідчить копія довідки від 21.02.2018 року за №256 (а.с.15 т.1) видана урологом Косівської ЦРЛ, надіслав на адресу НПП «Гуцульщина» заяву від 27.03.2018 року, в якій просив надати йому щорічну відпустку і поставити дане питання на обговорення членів комісії по трудових суперечках підприємства. Ця заява надійшла до НПП «Гуцульщина» 28.03.2018 року та була призначена до розгляду з участю позивача на 30.03.2018 року. Проте, 30.03.2018 року через неявку [PERSON] , засідання комісії по трудових суперечках НПП «Гуцульщина» було відкладено на 04.04.2018 року, що стверджується протоколом засідання комісії №1 від 30.03.2018 року (а.с.28-29 т.1). Як ствердив позивач в судовому засіданні, надіслання такої заяви на розгляд комісії підприємства було наслідком того, що напередодні директор підприємства в усному порядку не заперечував щодо надання позивачу відпустки після написання та подачі ним відповідної заяви, а наступного дня йому в телефонному режимі було відмовлено у наданні відпустки. Вважає, що за свою працю у відповідний період він має законне право на відпустку, в наданні якої йому було усно відмовлено, а про результати розгляду його заяви від 27.03.2018 року йому не відомо. Згідно вимог ст.226 КЗпП України, комісія по трудових спорах зобов`язана розглянути трудовий спір у десятиденний строк з дня подання заяви. Спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Розгляд спору за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника при розгляді спору від його імені може виступати представник профспілкового органу або за вибором працівника інша особа, в тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання комісії розгляд заяви відкладається до наступного засідання. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин комісія може винести рішення про зняття цієї заяви з розгляду, що не позбавляє працівника права подати заяву знову в межах тримісячного строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 04.04.2018 року через перебування [PERSON] на лікарняному, засідання комісії по трудових суперечках НПП «Гуцульщина» було перенесено без визначення точної дати, а з вказівкою на час після виходу заявника з лікарняного, що стверджується протоколом №2 від 04.04.2018 року (а.с.30-31 т.1). Крім того, було дано доручення відповідним підрозділам підприємства підготувати та надати комісії інформацію стосовно знаходження [PERSON] на лікарняному та перебування його у відпустках в 2017 році. Перебування позивача на лікарняному стверджується копією листка непрацездатності серії АДЛ №474113, згідно якого [PERSON] перебував на лікарняному з 28.03.2018 року по 04.04.2018 року, і приступити до роботи мав 05.04.2018 року (а.с.14 т.1). Згідно копії службової записки начальника Косівського ПНДВ Бейсюка П.П. , [PERSON] з 05 по 11 квітня 2018 року був відсутній на робочому місці з невідомих причин (а.с.32 т.1), а також був відсутній на роботі з 08.00 год. по 16.30 год. (15.30 год.) без пояснення причин, що стверджується копією актів складених 11, 12, 13, 16, 17, 18, 19, 20 та 23 квітня 2018 року (а.с.33-41 т.1). Для дачі пояснень, [PERSON] рекомендованим листом, який він отримав 17.04.2018 року, було надіслано вимогу за №186/11 від 13.04.2018 року щодо надання ним письмових пояснень про причини його відсутності на роботі з 28.03.2018 року до 18.04.2018 року (а.с.42 т.1). При цьому, суд звертає увагу на те, що лист підприємства від 13 квітня 2018 року, а пояснення про відсутність на роботі позивачу слід надати за період до 18 квітня 2018 року, тобто період, який ще не наступив і підприємству не могло ще бути відомо про відсутність [PERSON] в ці дні на роботі. [PERSON] надав 18.04.2018 року свої письмові пояснення, в яких вказав, що 26.03.2018 року він надав на ім?я директора підприємства заяву про надання йому чергової відпустки в зв?язку із погіршенням стану здоров?я, з наданням відповідної довідки. Відповіді на заяву не отримав. З 28.03.2018 року по 04.04.2018 року включно - перебував на лікарняному. А з 05.04.2018 року вийшов на роботу, але виявилося, що його обхід передано інспекторам та майстру, а лісничий повідомив, що він з роботи звільнений. Він виходив на свій закріплений обхід. Рішення адміністрації про відмову в наданні відпустки ним оскаржено в комісію по трудових спорах НПП «Гуцульщина». Яке прийнято комісією рішення йому не відомо (а.с.11 т.1). Після цього, на ім?я голови комісії по трудових суперечках поступило звернення в.о. директора НПП «Гуцульщина» Стефурака Ю.П. про розгляд на комісії проекту наказу про звільнення [PERSON] із займаної посади та просив надати пропозиції комісії щодо звільнення його по ст.40 п.4 КЗпП України (а.с.45 т.1). 24.04.2018 року комісія по трудових суперечках НПП «Гуцульщина» рекомендувала в.о. директора НПП «Гуцульщина» Стефураку Ю.П. звільнити з займаної посади [PERSON] за прогул без поважних причин у відповідності до п.4 ст.40 КЗпП України, що зазначено у протоколі №1 комісії від 24.04.2018 року (а.с.43-44 т.1). Водночас, того ж дня, 24.04.2018 року своїм протоколом №3, комісія по трудових суперечках НПП «Гуцульщина» заяву позивача від 27.03.2018 року про надання йому відпустки - залишила без розгляду (а.с.46-47 т.1). І вже після цього, 24.04.2018 року в.о. директора НПП «Гуцульщина» Стефураком Ю.П. було видано оскаржуваний позивачем наказ №27-о, згідно якого [PERSON] було звільнено з посади інспектора з охорони природно-заповідного фонду ІІ категорії Косівського ПНДВ з 05.04.2018 року за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.48 т.1), та наказано головному бухгалтеру виплатити йому компенсацію за 25 днів невикористаної відпустки. Як передбачено п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Зокрема зазначив, що «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. За змістом пункту 3 статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами». А тому, вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд також дав належну оцінку тим доказам, які крім іншого, визначають і трудові обов?язки позивача. А саме, згідно копії посадової інструкції інспектора з охорони природно-заповідного фонду ІІ категорії Косівського ПНДВ затвердженої 02.03.2015 року (а.с.84-85 т.1), в трудові обов?язки інспектора охорони природно-заповідного фонду ІІ категорії в першу чергу входили охорона та державний контроль на території обходу або іншій закріпленій території в межах установи природно-заповідного фонду, здійснення заходів щодо захисту об?єктів рослинного і тваринного світу, а крім цього ще й виявлення і затримання порушників лісового законодавства. Водночас із цим, відповідальність інспектора також першочергово наступала за неякісну та неналежну охорону лісів свого обходу та дорученого йому майна і невиконання або неналежне виконання покладених на нього обов?язків, а вже після цього - за недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку і інструкцій з охорони праці. Окрім цього встановлено, що згідно розпорядження №7 від 29.03.2018 року та розпорядження №8 від 30.03.2018 року начальника Косівського РНДВ Бейсюка П.П. , в зв?язку із виробничою необхідністю та тимчасовою непрацездатністю інспектора ІІ категорії [PERSON] , ввірений йому під охорону обхід №2 було передано поквартально під охорону іншим працівникам підприємства. А саме: квартал №13 площею 134 га було передано під охорону інспектору ІІ категорії Попадинцю М.М., квартал №14 площею 115 га - інспектору ІІ категорії Максимчуку В.В. та квартал №21 площею 47 га - майстру з ОЛ Самокіщуку І.В. (а.с.65-66 т.1). Тобто, на час перебування позивача на лікарняному, ввірена йому під охорону територія лісового масиву була тимчасово передана під охорону іншим особам. Однак, жодного розпорядження чи наказу уповноважених осіб підприємства щодо повного зняття з позивача обов?язків по охороні цієї території після його виходу на роботу з лікарняного, суду не надано. А отже, за позивачем і надалі зберігались обов?язки саме по охороні лісу, а не по його постійній присутності (з 08.00 год. до 16.30 год. чи 15.30 год.) на території та в приміщенні підприємства. Тим більше, що позивач, як у своїх письмових пояснення від 18.04.2018 року так і в судовому засіданні підтвердив, що 05.04.2018 року приступив до роботи та в очікуванні вирішення його заяви про надання відпустки, продовжував охороняти свій обхід №2, хоча до роботи його не допускали, а усно повідомили про його звільнення. На заперечення чи спростування вказаних тверджень позивача відповідачем не надано жодного доказу. Таким чином, судом встановлено, що по-перше, позивач дійсно мав право на невикористану щорічну оплачувану відпустку за відпрацьований період часу в кількості 25 днів, яку бажав використати в зв?язку із погіршенням його стану здоров?я і така відмова суперечила нормам трудового законодавства, в тому числі, вимогам ст.2 ЗУ «Про відпустки», згідно якої право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. А тому, комісія по трудових суперечках підприємства зобов?язана була спочатку розглянути заяву [PERSON] від 27.03.2018 року про надання йому відпустки, а вже потім розглядати звернення директора підприємства про його звільнення. Окрім того, на засідання комісії по трудових суперечках призначених на 30.03.2018 року та 04.04.2018 року [PERSON] повідомлялося належним чином, але з поважних причин він не міг з?явитися в ці дні. Точну дату ж наступного після 04.04.2018 року засідання комісії визначено не було, як і не було повідомлено [PERSON] про засідання комісії 24.04.2018 року. А це в свою чергу, потягло порушення вимог ст.47 КЗпП (в редакції що діяла на момент звільнення позивача), яка передбачала що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Трудова книжка у день звільнення позивачу видана не була, і не видана досі, тобто на час ухвалення судового рішення, що не заперечив в судовому засіданні представник відповідача. При цьому суд звертає увагу на те, що справа розглядається судом досить тривалий час (з 21.05.2018 року), що не перешкоджало уповноваженій особі підприємства видати позивачу трудову книжку в судовому засіданні. А це в свою чергу, порушило право позивача на його працевлаштування, унеможлививши таким чином, влаштуватись на іншу роботу. По-друге, в судовому засіданні не доведено належними доказами невиконання позивачем своїх прямих трудових обов?язків передбачених його посадовою інструкцією, тобто вчинення ним прогулу в період з 05 квітня 2018 року по день його звільнення 24.04.2018 року, за що його і було звільнено. Отже, право позивача було порушено не лише щодо ненадання йому відпустки, але і без першочергово розгляду та вирішення комісією його заяви від 27.03.2018 року про надання відпустки, позивача було звільнено із займаної посади всупереч вимог закону, що тягне за собою задоволення в цій частині позовної вимоги, та визнання незаконним і скасування наказу №27-о від 24.04.2018 року про звільнення позивача з роботи. А це в свою чергу, з урахуванням вищенаведених мотивів щодо незаконності звільнення позивача з роботи, тягне за собою задоволення позовної вимоги про поновлення [PERSON] на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду ІІ категорії Косівського ПНДВ НПП «Гуцульщина» з дати його звільнення, тобто з 05.04.2018 року. Далі, вирішуючи позовні вимоги в частинні стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно абз.3 п.32 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). ( Абзац третій пункту 32 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 від 26.10.95 ). Згідно матеріалів справи, з вказаним позовом [PERSON] звернувся до суду 21.05.2018 року і у своїй позовній заяві позивач просив стягнути з НПП «Гуцульщина» середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі. Пізніше, 17.09.2018 року позивач подав до суду заяву, в якій уточнив свої позовні вимоги, вказавши суму такого заробітку, яку на його думку йому слід було виплатити станом на 17.09.2018 року. А саме, в розмірі 19662,65 грн., яку він обчислив шляхом множення 111 робочих днів починаючи з 05.04.2018 року по 17.09.2018 року на середньоденну заробітну плату в розмірі 186,15 грн. (а.с.69-71 т.1). Дана справа розглядається більше одного року, не з вини працівника, оскільки в ході розгляду справи судом першої інстанції ухвалою від 23.05.2019 року провадження у справі було закрито з підстав невідповідності предметної підсудності та було рекомендовано позивачу звернутися з цим позовом в порядку адміністративного судочинства (а.с.192 т.1). 30.07.2019 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду ухвалу суду першої інстанції було залишено у силі, але Верховний Суд своєю постановою від 09.12.2020 року скасував судові рішення першої та апеляційної інстанції та постановив передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.69-72 т.2). Повторно на розгляд справа поступила до Косівського районного суду 12.01.2021 року. Таким чином, зважаючи на незмінні вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі, суд приходить до переконання про повне задоволення цієї позовної вимоги. Згідно довідки виданої директором та головним бухгалтером НПП «Гуцульщина», заробітна плата [PERSON] в лютому та березні 2018 року становила 3723 грн. за кожен місяць (а.с.77 т.1). Тобто, його середньоденна заробітна плата становить 186,15 грн. При цьому, починаючи з 05.04.2018 року та по 30.03.2022 року (день ухвалення рішення суду), протягом цих років було 996 робочих днів. А саме: в 2018 році було 184 робочі дні з 05.04 по 31.12.2018 року, у 2019 році - 250 робочих днів, у 2020 році - 251 робочий день, у 2021 році - 250 робочих днів та в 2022 році - 61 робочий день з 01.01 по 30.03.2022 року. Отже, 996 робочих днів помножити на 186,15 грн. середньоденного заробітку позивача вирахуваного згідно наданої ним довідки про заробітну плату за лютий, березень 2018 року (а.с.77 т.1), загальна сума середньої заробітної плати за період з 05.04.2018 року по 30.03.2022 року становитиме 185405,40 грн. Як передбачено нормами ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах зокрема, про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. А тому, суд вважає, що задовольнивши повністю позовні вимоги, та поновивши позивача на роботі і присудивши до стягнення на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць слід допустити до негайного виконання. На підставі наведеного ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 40, 139-140, 147, 149, 226, 235 КЗпП України та

Outcome: approved