Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] 06.12.2021 звернулася у Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення та визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що згідно нотаріально посвідченого договору від 13.03.2022 [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок має наступні характеристики: загальна площа 101,1 м2, складається з трьох житлових кімнат та кухні. До будинку відносяться господарські будівлі та споруди: сарай, гараж, літня кухня, вбиральня, огорожа. Загальна площа приватизованої земельної ділянки 0,1307 га, призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки 4621286200 : 03 001 : 0094. Разом з тим, в придбаному нею житловому будинку прописаний (зареєстроване місце проживання) [PERSON] (внук колишньої власниці житлового будинку і її племінник). [PERSON] з 2012 перебуває з батьками за кордоном і в силу певних причин в Україну з цього часу не навідувався. Зазначене підтверджується довідкою від 18.11.2021 за № 135, виданою старостою сіл Добрівляни, Снятинка, Залужани, [PERSON] , [PERSON] та скріплено підписами свідків [PERSON] та [PERSON] . Відтак вона змушена звертатись до суду із даним позовом, у якому обрала спосіб захисту визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не подав. Заяви та клопотання учасників справи. 16.02.2022 за через канцелярію суду із встановленням його особи надійшла заява від позивача [PERSON] за її позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить проводити у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити. Проти заочного рішення не заперечує. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Коваля Р.Г. від 06.01.2022, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування) відповідача, який у цьому позові не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. Визначено місце, дату та час судового засідання у справі приміщення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за адресою: м. Дрогобич, вул. Лесі Українки, буд. 32, 16.02.2022 о 09.30 год.. Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження цьому. Судом також було задоволено заяви та клопотання усіх учасників цієї справи про розгляд справи за їх відсутності, та виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у судове засідання усіх учасників справи, суд вважав за доцільне та можливе здійснювати (продовжувати) судовий розгляд даної справи за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У своєму рішенні у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський Суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Дотримуючись положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами житлового характеру, встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із зазначенням відповідних доказів. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору від 13 березня 2020 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок має наступні характеристики: загальна площа 101,1 м2, складається з трьох житлових кімнат та кухні. До будинку відносяться господарські будівлі та споруди: сарай, гараж, літня кухня, вбиральня, огорожа. \~ \~ \~ \~Загальна площа приватизованої земельної ділянки 0,1307 га, призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки 4621286200 : 03 001 : 0094. Разом з тим, в придбаному позивачем житловому будинку прописаний (зареєстроване місце проживання) [PERSON] внук колишньої власниці житлового будинку і племінник позивача [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідач з 1997 року зареєстрований у належній на даний час позивачу житловому будинку. В Україну з цього часу не навідувався. \~ \~ \~ \~ [PERSON] з 2012 перебуває з батьками за кордоном і в силу певних причин в Україну з цього часу не навідувався. \~ \~ \~ \~Згідно акту огляду реєстрації та проживання відповідача [PERSON] від 18.11.2021 за № 135, котрий виданий старостою сіл Добрівляни, Снятинка, Залужани, [PERSON] , [PERSON] та скріплено підписами свідків [PERSON] та [PERSON] , що по [ADDRESS] відповідач хоч і зареєстрований, однак з 2012 фактично не проживає за даною адресою, оскільки перебуває за кордоном. Отже, відповідач з 2012 за своєю добровільною згодою не проживає за зареєстрованим у встановленому порядку своїм місцем проживання у [ADDRESS] , а фактично виїхав на постійне місце проживання в іншу місцевість за кордон. Норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. \~ \~ \~ \~Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ \~ \~ \~Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Висновок суду за результатами розгляду справи. Оскільки відповідач, який не є членом сім`ї позивача як власника житлового приміщення у будинку [ADDRESS] , відсутній у такому житлі понад один рік, так як зі своєї добровільної згоди не проживає у вказаному житловому приміщенні з 2012 в силу фактичного проживання в іншому житлі в іншій місцевості за кордоном, то його право користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку слід вважати припиненим, а його самого слід визнати такими, що втратив право користування цим житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~У свою чергу, припинення права користування відповідача житловим приміщенням у згаданому житловому будинку надасть можливість усунути позивачу перешкоди вільно ним користуватись та розпоряджатись, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, а також скористатись іншими можливостями власника об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його використанням та розпорядженням, що у повній мірі буде справедливим по відношенню до останньої. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією від 30.11.2021 (оригінал наявний у справі), слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, зокрема в силу ухвалення заочного рішення на користь позивача, покласти на відповідача. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved