Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

[PERSON] (далі по текст - позивач) звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач, є зареєстрованим у будинку [ADDRESS] , проте понад один рік (з 2019 р.), не проживає за місцем своєї реєстрації, сплату за комунальні послуги не здійснює, участь в утриманні будинку не бере, не здійснює поточного ремонту. В своїх позовних вимогах позивач просив суд визнати [PERSON] зареєстрованого за вказаною вище адресою, таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначена справа передана в провадження судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Кравченко Л.М. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.08.2021 р. відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, Учасники справи повідомлялись належним чином про місце, дату та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явились. Відповідач в судове засідання не з` явився, відзиву не подав. Про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [ADDRESS] набутий у власність Позивачем на підставі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 28.12.2004 р., договору дарування частини житлового будинку від 28.12.2004 р. Відповідна реєстрація права власності на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя було здійснено у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 246066570. Як вбачається з копії договору дарування квартири від 22.09.2015 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній набув у власність квартиру [ADDRESS] . Позивач разом із Відповідачем зареєстровані у будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки форма-3, виданої старостою Крушинського старостинського округу. Відповідач є зареєстрованим у будинку [ADDRESS] , проте понад 6 місяців (з 2019 р.), не проживає за місцем своєї реєстрації. Такі обставини підтверджуються актами обстеження житлово-побутових умов від 14.01.2021 р., від 09.02.2021 р., 12.03.2021 р., 26.03.2021 р. та актом про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним сусідами позивача від 29.04.2021 р. Як вбачається з матеріалів справи, перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] Позивач та будь-які інші особи Відповідачу з боку Позивача, будь-яких інших осіб не чинились. Таким чином, Відповідач не проживає тривалий строк у житлі за місцем реєстрації без поважних причин, зазначеним будинком не цікавиться, участі в його утриманні не приймає, перешкод у користуванні житлом не зазнає. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. \~Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користувалась цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійснені покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП)\~ від 02.12.2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно\~\~з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Нормами\~статті 3 СК України\~передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до\~\~статті 150 ЖК УРСР\~\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі\~статтею 156 ЖК УРСР\~Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Враховуючи те, що обставини, які призвели для вселення та реєстрації Відповідача у будинку Позивача на момент подання даного позову не існують вже понад 6 місяців, а також із урахуванням відсутності будь-яких укладених правочинів між Позивачем та Відповідачем щодо права останнього користування майном Позивача є обгрунтованим вважати, що подальше збереження права користування будинком [ADDRESS] за Відповідачем є недоцільним та суперечить інтересам власника будинку, Позивача. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у\~статтях 401-406 ЦК України. У частині першій\~статті 401 ЦК України\~передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій\~статті 402 ЦК України\~вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у\~статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У\~статті 406 ЦК України\~унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Таку ж правову позицію висловила Велика палата Верховного суду у Постанові від 13.10.2020 р. по справі № 447/455/17. Як свідчать обставини справи, відповідач, у час коли у будинку фактично набув сервітут щодо будинку у будинку [ADDRESS] та був зареєстрований за вказаною ж адресою. Однак, враховуючи тривалу відсутність за місцем реєстрації та фактичну відмову від сервітуту через самостійну зміну фактичного місця проживання, право користування Відповідача будинком у будинку [ADDRESS] має бути припинено за вимогою власника. У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військовій частини. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11. Отже, зважаючи на встановлені обставини суд вважає доведеним, що відповідач більше шести місяців не проживає у спірному жилому приміщенні без поважних на те причин, що порушує житлові та майнові права позивача. З урахуванням викладеного, позов підлягає задоволенню, так як зазначені у ньому обставини знайшли своє доказове підтвердження в повному обсязі. Судові витрати відповідно до\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України\~покладаються на відповідача.

Outcome: approved