Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] .. Позов мотивує тим, що вони із відповідачем є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано, після розлучення за домовленістю із відповідачем син сторін постійно проживав і надалі проживає із позивачкою в [ADDRESS] . Згідно судового наказу, виданого Сокальським районним судом 19.07.2019р. із відповідача в користь позивачки стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки від його заробітку. Позивачка зазначає, що повністю піклується інтересами і потребами сина, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Стверджує, що ніколи не перешкоджала та не має наміру перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. В свою чергу, зазначає, що відповідач декілька разів висловлювався із погрозами, що забере дитину до себе, ставлячи під загрозу стан здоров`я дитини та не враховуючи приписів лікаря. Просить визначити місце проживання малолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] разом із нею. Стягнути із відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала суду заяву у якій зазначила, що підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити, розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву у якій зазначив, що визнає позовні вимоги, розгляд справи просить проводити у його відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Сокальської міської ради Львівської області в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Встановлено, що сторони по справі є батьками спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про зміну імені позивачки серії [NUMBER] . В судовому засіданні встановлено, що син сторін проживає із матір`ю в [ADDRESS] . Відповідач проживає окремо в [ADDRESS] . У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. В даному випадку позивачка звернулась до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею. З системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже суд, ураховуючи вік дитини, яка є малолітньою та відсутність виключних обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини окремо від позивачки, вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved