Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у 2006 році він, за згоди [PERSON] , власника земельної ділянки, яка розташована на території села Гореничі, Києво-Святошинського району Київської області, за власні кошти розпочав будівництво садового будинку. Проектну документацію позивач не виготовив і за відповідним дозволом на початок проведення будівельних робіт не звертався. З 2009 року позивач разом з членами своєї сім`ї фактично проживають в збудованому будинку, по [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки Садівничого товариства "Воїн-3" від 15.09.2019 року. На замовлення позивача 13.11.2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання технічної інвентаризації" було виготовлено технічний паспорт на садовий будинок, побудований позивачем, у Садівничому товаристві "Воїн-3" по [ADDRESS] ,згідно якого останній складається з житлового будинку (літ. "А"), навісу (літ. "Б"), навісу (літ. "В"), огорожі (№1-4), свердловини (№5), вигрібної ями (№6-7), замощення ("І"), загальною площею 312,00 кв.м. Згідно Звіту про проведення технічного обстеження від 28 листопада 2019 року стан будинку оцінюється як придатний до нормальної експлуатації, встановлено, що об`єкт знаходиться в стадії завершеного будівництва. 21 січня 2020 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг для можливості реєстрації права власності на садовий будинок. За результатами розгляду листом від 04.02.2020 року за вих.№10/10-9/0402/03 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області позивачу було відмовлено у реєстрації будинку із можливістю доопрацювання пакету документів. Звертає увагу, що він позбавлений можливості доопрацювання вищезазначеного пакету документів, оскільки не має правовстановлювального документа на земельну ділянку, оскільки будинок був зведений на земельній ділянці, яка належить на праві власності [PERSON] . Зазначає, що 16.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] купив земельну ділянку на якій було здійснено будівництво будинку позивача. Посилається на те, що [PERSON] придбав земельну ділянку, приховавши від нотаріуса інформацію про наявність забудови позивача. З урахуванням того, що будівництво будинку відбувалось за власні кошти позивача, просить суд визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок (літ. "А"), навісу (літ. "Б"), навісу (літ. "В"),огорожі (№1-4), свердловини (№5), вигрібної ями (№6-7), замощення ("І"), загальною площею 312,00 кв.м., житлова площа:108,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 28.07.2020 року відкрито провадження у справі. На адресу суду надійшов відзив відповідача, [PERSON] . Не погоджуючись з позовною заявою зазначив, що будівництво житлового будинку здійснював він за свої власні кошти. На підтвердження цього надав копію договору №16/03 від 20.03.2013 року укладеного з ТОВ "ГФ", кошторисний розрахунок, акти передачі технічної документації, акти здачі-приймання виконаних робіт, накладні, чеки та акт готовності об`єкта для здачі в експлуатацію від 30.04.2014 року. Також стверджує, що під час укладання договору купівлі продажу на земельній ділянці були відсутні будь-які забудови, що визначено у договорі. Просив відмовити в задоволені позову. 16 вересня 2020 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява. Свої вимоги мотивував тим, що 16 березня 2013 року за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1209 га з кадастровим номером 3222482000:07:00660006, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку [PERSON] зареєструвала в день продажу. Цільове призначення земельної ділянки-для колективного садівництва. У договорі зазначено, що на відчужуваній земельній ділянці забудови відсутні. Зазначає, що земельну ділянку придбав для здійснення на ній будівництва житлового будинку за рахунок власних коштів та коштів наданих його батьком. 20.03.2013 року уклав з ТОВ "Фірма "ГФ" договір підряду. Протягом 2013-2014 року працівниками ТОВ "Фірма "ГФ"на вказаній ділянці проводились роботи по будівництву будинку. Зазначає, що на протязі 6 років [PERSON] проживав у новозбудованому будинку безкоштовно, сплачуючи комунальні послуги. Стверджує, що будівництво нерухомого майна здійснено саме ним, без порушень будівельних, санітарних та екологічних норм та правил та не суперечить суспільним інтересам і не порушує права інших осіб. Однак позбавлений можливості ввести в експлуатацію самовільне збудоване нерухоме майно і зареєструвати його. Просить суд визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий (садовий) будинок (літ. "А"), навісу (літ. "Б"), навісу (літ. "В"),огорожі (№1-4), свердловини (№5), вигрібної ями (№6-7), замощення ("І"), загальною площею 312,00 кв.м., житлова площа:108,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 02.10.2020 від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Вважає, що доводи [PERSON] , викладені у відзиві на позовну заяву не відповідають дійсності, а факт проведення відповідачем будівництва не підтверджено належними доказами. Також 02.10.2020 року позивачем було подано заяву про виклик в суд та допит свідків та клопотання про проведення судово-технічної експертизи. 06.10.2020 року від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив. Не зазначає, що позивач не може бути власником спірного об`єкту нерухомого майна, оскільки у встановленому порядку він це право не зареєстрував. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 06.10.2020 року прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] ,треті особи:Садівниче товариство "Воїн-3", [PERSON] , Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про визнання права власності на самочинне будівництво. 15 жовтня 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Не погоджуючись з позовними вимогами, з підстав викладених у первісному позові та у відповіді на відзив, просив відмовити у задоволені зустрічного позову у повному обсязі. 27 січня 2021 року надійшла заява [PERSON] про те, що на час укладання договору купівлі-продажу від 16.03.2013 року на земельній ділянці була розташована маленька побутівка та були відсутні будь-які забудови. До ділянки була підведена електромережа, газ та під`їзна асфальтова дорога. Дозволів на право забудови ділянки до моменту продажу земельної ділянки нею нікому не надавався. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 02.02.2021 року клопотання позивача [PERSON] про призначення експертизи задоволено. По справі призначено судову-технічну експертизу документів на вирішення експертів поставлені наступні питання: 1.Чи виконані підписи сторін договору №16/03 від 20.03.2013 р., акті готовності об`єкта для здачі в експлуатацію від 30.04.2014 року; квитанції до прибуткового касового ордера серії 02 АН №447579 від 20.07.2013 р. У той час, якими датовані ці документи? 2.Якщо ні, то яка мінімально та максимально можлива давність вчинення рукописного тексту (підписів сторін) на наданих на дослідження документах?3.Чи виготовлені рукописні тексти (підписи сторін) на договорі №16/03 від 20.03.2013 р., акті готовності об`єкта для здачі в експлуатацію від 30.04.2014 року,квитанції до прибуткового касового ордера серії 02 АН №447579 від 20.07.2013 р.-протягом 2020 року. Проведення експертизи доручено експертам Київського НДІСЕ (адреса: 03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6) та попереджено про кримінальну відповідальність за ст.ст. 385, 386 КК України. У розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи №369/6648/20. Витрати за проведення експертизи покладено на позивача [PERSON] . Роз`яснено сторонам положення ст.109 ЦПК України. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 19 листопада 2021 року до суду Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було повернуто матеріали цивільної справи №369/6648/20 з клопотанням експерта про оплату вартості експертизи та про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 22.11.2021 року провадження по справі поновлено, призначено підготовче засідання. 13 грудня 2021 року від представника позивача за зустрічним позовом-адвоката Кукуть В.Й надійшла заява про залишення зустрічного позову без розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 06.01.2022 року заяву представника позивача за зустрічним позовом-адвоката Кукуть В.Й. було задоволено, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] ,треті особи:Садівниче товариство "Воїн-3", [PERSON] , Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про визнання права власності на самочинне будівництво залишено без розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 січня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судове засіданні 22.02.2022 представник позивач з`явився. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. У судове засідання 22.02.2022 представник відповідача з`явився. Проти задоволення позову заперечував. Просив суд відмовити в задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Тобто житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Тому об`єктом самочинного будівництва є нерухоме майно, яке відповідає хоча б одній з таких ознак: 1) об`єкт розміщений на земельній ділянці, яка не була відведена під мету будівництва; 2) об`єкт зведений без документа з приводу дозволу на виконання будівельних робіт; 3) об`єкт споруджений без належно затвердженого проекту; 4) наявні істотні порушення будівельних норм і правил. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на підставі ст.331 ЦК України на об`єкт незавершеного будівництва, позивач не надав суду доказів проведення будівництва у встановленому законом порядку, отримання ним всієї необхідної документації, дозволів перед проведенням такого будівництва, наявність затвердженого проекту, тощо. Враховуючи відсутність такої документації в матеріалах справи, суд приходить до висновку про самочинність такого будівництва, що в свою чергу виключає визнання на нього права власності та неможливість задоволення позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed