Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

05.10.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області. Позивач просить суд зняти арешт, накладений постановою слідчого слідчого відділу УСБУ в Одеській області М.А. Побєдінським від 11.11.2010 на все його рухоме та нерухоме майно. 10.11.2021 відкрито провадження у справі. 09.02.2022 залучено третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмету спору [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що в 2010 році була відкрита кримінальна справа відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України. В межах кримінальної справи постановою слідчого від 11.11.2010 було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , а 13.12.2016 закрито кримінальне провадження. Проте питання зняття арешту залишилось не вирішеним. Третя особа [PERSON] також просить суд зняти арешт, накладений постановою слідчого в межах розгляду кримінальної справи, у якій і [PERSON] , і [PERSON] були обвинуваченими. Розгляд справи за позовом [PERSON] про зняття арешту також стосується інтересів [PERSON] в частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно. Позивач та третя особа подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, клопотань до суду не подано та відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Слідчим відділом Управління СБ України в Одеській області розслідувалась кримінальна справа №814 порушена відносно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України. Постановами слідчого Побединського М.А. - слідчого відділу Управління СБ України в Одеській області від 11.11.2010 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] та на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , з метою цивільного позову, заявленого в кримінальній справі. Згідно з листом КП «Одеське МБТІ» від 01.10.2010 за [PERSON] зареєстровано будинок ( [ADDRESS] ), за [PERSON] зареєстровано нежитлове приміщення ( [ADDRESS] ), за [PERSON] - квартира ( [ADDRESS] ). На підставі цих даних та у зв`язку з постановою про арешт майна обвинувачених, начальник слідчого відділу направив для обліку заяви про реєстрацію обтяження об`єктів нерухомого майна. Згідно з Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 12.11.2010 зареєстровано обтяження щодо нежитлового приміщення ( [ADDRESS] ), що належить [PERSON] . 11.11.2010 постановою слідчого слідчого відділу Управління СБ України в Одеській області лейтенантом юстиції Побединським М.А. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] . Постановою слідчого Шпитко О.В. - слідчого відділу Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 13.12.2016 закрито кримінальне провадження №22016160000000076 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вирішуючи спір суд виходив з наступного. Предметом спору є наявність обтяжень майна, накладеного постановою слідчого про арешт майна обвинувачених у той час, як кримінальне провадження закрито. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту ч. 3 ст. 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п.1 ч.1 ст. 7, ч.1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше восьми років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №72/2904/17-ц. Таким чином, враховуючи, що арешт рухоме та нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] було накладено в рамках кримінального провадження №22016160000000076, яке було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України постановою слідчого слідчого відділу Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 13.12.2016, і на даний час зазначений арешт порушує їхні права як власника нерухомого та рухомого майна, вирішити спір інакше, а ніж в судовому порядку неможливо, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та третьої особи.

Outcome: approved