Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. В листопаді 2021 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Коневалик А.В., звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичній особі. В обґрунтування позову зазначила, що 09 лютого 2020 року по вул. Радивилівській в м. Почаїв водій автомобіля марки «ЗАЗ-110307», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалася в попутному з автомобілем напрямку. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинула. Вона є дочкою загиблої. У зв`язку із смертю матері їй спричинена моральна шкода. Станом на дату настання ДТП відповідальність водія [PERSON] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діяв на момент настання ДТП станом на 09 лютого 2020 року. Позивачка посилається на те, що відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. На думку позивачки оскільки у загиблої [PERSON] крім неї як дочки є ще чоловік [PERSON] , неповнолітня донька [PERSON] та син [PERSON] , то їй, як дочці загиблої, належить ј частина з загального розміру страхового відшкодування моральної шкоди (56 676.00 грн), а саме 14 169.00 грн . На підставі наведеного вище, позивачка просить суд стягнути з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на свою користь страхове відшкодування, пов`язане з заподіяною моральною шкодою, в розмірі 14 169.90 гривень та судові витрати в розмірі 4500 грн, пов`язані з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 04.11.2021 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання без повідомлення (викликом) сторін. 08.12.2021 від представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» Ващука Я.С. надійшов відзив на позов. Представник відповідача просить у позові позивачки відмовити пославшись на те, що остання, хоча і є дочкою загиблої [PERSON] , однак не входить до кола осіб, визначених ч.1 ст.1200 ЦК України та не надала жодного доказу про те, що вона була на утриманні матері. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 01.02.2022 [PERSON] залучено до участі в справі як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Третя особа письмових пояснень щодо позову або відзиву суду не надала. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 09 лютого 2020 року о 08 годині 45 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем ЗАЗ-110307, н.з. [NUMBER] та рухаючись вулицею Радивилівська м. Почаїв, навпроти автостанції, вчинила наїзд на [PERSON] , яка пересікала проїзну частину дороги, унаслідок чого остання загинула, про що свідчить обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно [PERSON] , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12020210000000092 від 09.02.2020, свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , видане Почаївською міською радою Кременецького району Тернопільської області 10.02.2020 року. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідачем ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ № 9758492. Позивачка є дочкою загиблої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки серії [NUMBER] та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Представником позивачки 13.03.2020 було надіслано на адресу відповідача повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, заяву на відшкодування з додатками, що підтверджується списком поштових відправлень №16.03.20 форми 103А, описом вкладення в цінний лист, накладною №0500085950390 від 16.03.2020 та квитанцією №0500085950390 від 16.03.2020. Вказані документи отримані відповідачем 18.03.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Оцінка суду. Спірні правовідносини урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У пункті 1.3 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Згідно із ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 цього Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого. Пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.3 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Отже, та обставина, що відносно водія немає рішення про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, не звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки. Такі правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 345/3335/17, Постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 445/370/19, Постанові Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 195/646/19, Постанові Верховного Суду від 20.05.2021 року у справі № 501/2015/16-ц. З урахуванням встановлених вище обставин, вимог п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю матері в розмірі 14 169.90 гривень, оскільки дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинула пішохід [PERSON] , трапилась за участю водія [PERSON] , яка керувала транспортним засобом марки «ЗАЗ-110307», державний номерний знак [NUMBER] та на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля була застрахована в ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», загальний розмір відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних зарплат у місячному розмірі, що станом на 09.02.2020 становить 56 676.00 грн. (4 723.00 грн. х 12 = 56 676.00 грн.) та з урахуванням того, що право на страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю [PERSON] , мають її чоловік [PERSON] , неповнолітня дочка [PERSON] , син загиблої [PERSON] та позивачка [PERSON] , тобто по 14 169.00 грн. на кожного. На думку суду помилковим є твердження представника відповідача про те, що позивачка не входить до кола осіб, визначених ч.1 ст.1200 ЦК України та не надала жодного доказу про те, що вона була на утриманні матері, оскільки спірні правовідносини урегульовані нормами ч.2 ст.1168 Цивільного кодексу України та п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а не ст. 1200 ЦК України. Розподіл судових витрат Позивачка просить компенсувати їй судові витрати на правову допомогу в сумі 4500 гривень. Так, у відповідності з п.п. 47-48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року, «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До справи долучено: договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № ХМ-5/02.2020 від 26.02.2020, додаток №2 до договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № ХМ-5/02.2020 від 27.10.2021, детальний опис робіт від 28.102021 в сумі 4500 гривень. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині, слід задовольнити в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved