Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-23 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 650 доларів США, що еквівалентно 17 543 грн. та відшкодування судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 10 листопада 2021 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] , було укладенодоговір позики, у вигляді боргової розписки, у відповідності до якого позивачка передала для відповідачки грошову позику в розмірі 500 доларів США взі строком повернення 25 листопада 2021 року. Крім того, у розписці зазначено, що у разі неповернення вчасно боргу відповідач має сплатити позивачу відсотки у розмірі 150 доларів США. Враховуючи умови розписки, загальна сума заборгованості відповідачки перед позивачкою за розпискою від 10 листопада 2021 року становить 650 доларів США (520 доларів США сума основного боргу і 150 доларів США - відсотки від суми боргу за весь час користування позикою). Позивач зазначає в позовній заяві, що вона та [PERSON] , як сторони договору позики досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики та визначили строк, на який надається позика. Проте, [PERSON] боргу не повертає і ненамагається погашати його частинами, постійно використовує різні причини, життєві ситуації для його неповернення, тому вона змушена звернутися з відповідним позовом до суду. На підставі наведеного, позивач посилаючись на норми права зазначені в ст. ст. 526,530,610, 1046-10487 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 650 доларів США, що еквівалентно 17 543 грн. а також судових витрат в розмірі 3608 грн. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову відповідачем до суду не подано. Будь-яких заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 грудня 2021 року дана позовна заява прийнята до розгляду і відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Оліферук Ж.А., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, 24.02.2022 року остання подала до суду заяву про розгляд справи без сторони позивача не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином через оголошення на веб-сайті суду. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача та її представника на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали страви, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, згідно якого позивачем 10 листопада 2021 року було передано відповідачу суму у розмірі 500 доларів США, терміном до 25 листопада 2021 року. Крім того, у розписці зазначено, що у разі неповернення вчасно боргу відповідач має сплатити позивачу відсотки у розмірі 150 доларів США. Факт передачі вказаної суми підтверджується розпискою про отримання вказаної суми, підписаною власноручно відповідачем по справі (арк. спр. 7). Згідно вказаної розписки, відповідач повинен був повернути вказану суму боргу до 25 листопада 2021 року. Відповідач свої зобов`язання не виконує, до теперішнього часу ніяких сум в рахунок повернення боргу позивачу не виплатив. Зазначена розписка недійсною у встановленому законом порядку не визнана. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч. 1 ст. 1047 ЦК України. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Таким чином, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що між сторонами у справі 10 листопада 2021 року був укладений договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримала 10 листопада 2021 року в борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 650 доларів США, які вона зобов`язувалась повернути в строк до 25 листопада 2021 року і вказаний договір був підписаний зі сторони позичальника особисто відповідачем [PERSON] . В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, станом на день звернення з позовною заявою 15 грудня 2021 року заборгованість [PERSON] за договором позики від 10 листопада 2021 року становить 650 доларів США, з яких: 500доларів США-основна сума боргу; 150 доларів США-несплачені відсотки за користування позикою. У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги факт невиконання боржником своїх боргових зобов`язань за договором позики, суд вважає, що до стягнення із відповідача [PERSON] в користь [PERSON] підлягає заборгованість за договором позики від 10 листопада 2021 року в загальній сумі 650 доларів США, що включає в себе:500 доларів США-борг за договором позики та 150 доларів США-несплачені відсотки за користування позикою. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 10 листопада 2021 року в загальній сумі 650 доларів США, що включає в себе:500 доларів США - сума основного боргу; 150доларів США-несплачені відсотки за користування позикою. Крім цього, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 908 грн. сплаченого судового збору. Окрім того, згідно вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом установлено, що 13 грудня 2021 року [PERSON] в своїх інтересах уклала з адвокатом Оліферук Ж.А. договір про надання правової допомоги. Предметом зазначеного вище договору є надання адвокатом правової допомоги усіма законними методами та способами, що пов`язана чи може бути пов`язана із захистом та відновленням порушених, невизначених прав та законних інтересів у цивільній справі про стягнення боргу з [PERSON] .. В ньому ж зазначено, що за адвокатські послуги клієнт сплачує адвокату винагороду погоджену за взаємною угодою сторін 2700 грн.( консультація 200 грн., позовна заява 1700 грн., участь в судовому засіданні 800 грн.). Відповідно до даних квитанції до прибуткового касового ордеру від 13 грудня 2021 року, яка містить дані про отримання адвокатом Оліферук Ж.А. грошових коштів у сумі 2700 грн. позивач виконав своє зобов`язання за договором та сплатив суму гонорару в розмірі обумовленого в договорі про надання правової допомоги від 13 грудня 2021 року. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару, як того вимагає ч. 4 ст. 137 ЦПК України, зважаючи на заперечення відповідача щодо задоволення позову та стягнення з неї судових витрат. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у додатковій угоді розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Надання адвокатом Оліферук Ж.А. позивачу правничих послуг підтверджується: договором про надання правової допомоги від 13 грудня 2021 року, квитанцією до прибуткового касового ордера від 13 грудня 2021 року та актом виконаних робіт від 13 грудня 2021 року. Згідно даних акту виконаних робіт від 13 грудня 2021 року адвокатом Оліферук Ж.А. на користь клієнта здійснено послуги: консультація, ознайомлення з документами 13.12.2021 - 1 год. - 200 грн., підготовка позовної заяви 13.12.2021 - 1 год. 30 хв. - 1700 грн.; передоплата за одне судове засідання - 800 грн. Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу на підставі поданих позивачем доказів, суд враховує те, що ці судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, сума судових витрат, заявлена до відшкодування, відповідає сумі заявленій в попередньому (орієнтовному) розрахунку. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих позивачем доказів, суд також виходить з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи). Поряд з цим як зазначалось вище позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - задоволено повністю. Згідно поданих доказів при розгляді даної справи позивачі понесли судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2700 грн.

Outcome: approved