Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.11.2021 р. між ним та відповідачем, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що хоча відповідач і є власником житлового будинку, однак за нею у встановленому законом порядку не зареєстровано право власності на спадкове майно належне [PERSON] , тому придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що позивач є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в нього майна, передбачені ст. 388 ЦК України, він просить задовольнити позовні вимоги. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, у позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу від 05.11.2021 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж будинку [ADDRESS] , з розпискою про передачу грошових коштів; технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа 73,90 кв.м., житлова площа 44,40 кв.м., допоміжна площа 29,50 кв.м.; свідоцтво про смерть [PERSON] видане 21.12.2021р. Ренійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія [NUMBER] ; витяг від 24.09.2013р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] , індексний номер витягу 9850942; заповіт від 10.10.2017р., зареєстрований в реєстрі за № 3131 про заповідальне розпорядження [PERSON] усього належного йому майна на користь [PERSON] ; витяг № 49407214 про реєстрацію заповіту № 61357644 в спадковому реєстрі; довідка виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області № 0036 від 10.01.2022р. про самостійне проживання [PERSON] на день смерті за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 05.11.2021р. позивач домовився із відповідачем про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] . В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав [PERSON] гроші у сумі 5000 доларів США, а відповідач передав позивачу ключі від будинку. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачу привести домовленість у відповідності до вимог закону, однак з`ясувалось, що відповідач не зареєстрував у передбаченому законом порядку право власності на спадкове майно, яке відкрилось після смерті [PERSON] , а саме, житловий будинок [ADDRESS] . Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідач завірив позивача, що він є власником нерухомого майна і в нього наявні всі правовстановлюючі документи. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 05.11.2021р., відповідач не мав права відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі - продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передала позивачу нерухоме майно та ключі від нього. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 5000 доларів США, а позивачу - об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висував вимоги щодо повернення об`єкту нерухомості, не заперечував проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, який фактично не мав права його відчужувати на той період, оскільки право власності відповідача на спадкове майно, яке відкрилось після смерті [PERSON] , а саме, житловий будинок [ADDRESS] , не було зареєстровано у передбаченому законом порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved