Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

02.06.2021 [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] та Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, в якій просить визнати недійсною заяву [PERSON] приватному нотаріусу Комарницькій О.Й. від 02.09.2020 про відмову від прийняття спадщини; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.11.2020, видане приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й., [PERSON] на житловий будинок і господарські споруди за адресою: [ADDRESS] та скасувати реєстрацію права власності; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.11.2020, видане приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й., [PERSON] на земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим номером 4625580300:01:017:0004, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та скасувати реєстрацію права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 13.02.1963 до дня смерті [INFO] позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу ними було збудовано житловий будинок та господарські споруди за адресою [ADDRESS] . Вказаний будинок було зареєстровано на праві власності за [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів цей житловий будинок невістці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно. Позивач претендувала на 1/2 спільну сумісну частку та на обов`язкову частку у вказаному майні. Позивачка є особою похилого віку, тяжко хворіє, перенесла інсульт, після якого є частково паралізованою, крім того вона є неграмотною, чим скористалася відповідач [PERSON] , яка шляхом обману змусила позивача підписати заяву про відмову від прийняття спадщини. Коли, за дорученням позивачки, її син [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Комарницької О.Й. з проханням вийти по місцю проживання позивача у зв`язку із важкою хворобою та оформити заяву про виділ із спільного майна подружжя та прийняття обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилася після смерті її чоловіка, тоді приватний нотаріус повідомила про підписання такої заяви. Відтак, позивачка звернулася за правовою допомогою з приводу цього питання, оскільки з її слів, вона ніколи не мала на меті відмовлятися від свого майна та від прийняття спадщини після смерті чоловіка, планувала свою частку у майні заповісти комусь із дітей. Ухвалою суду від 15.06.2021 відкрито провадження у справі. За результатами повторного автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 30.09.2021, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 01.10.2021 цивільну справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 23.10.2021 у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Канарєєва І.О. про забезпечення позову - відмовлено. Ухвалою суду від 11.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Представник позивачки - адвокат Канарєєв І.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав та доводів, наведених у позовній заяві. Додатково надав пояснення про те, що підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що позивачка вважає, що відповідачка обманним шляхом, скориставшись тяжкими обставинами, позбавила її права власності. Позивачка повідомила, що до неї прийшли невістка [PERSON] разом із секретарем сільської ради з документом, який був надрукований і сказали, що необхідно навести порядок з документами на будинок і, що це сказав так зробити її син [PERSON] . Вона підписала цей документ, а потім з`ясувалось, що це була відмова від спадщини. Вказав, що про заповіт ні позивачка, ні її діти не знали. У позивачки було десять дітей, семеро з яких в даний час живі. Позивачка, як і її покійний чоловік, мали кому залишити спадковий будинок, землю, тобто дітям, а не невістці. Вказав, що позивачка не грамотна, писати взагалі не вміє, а тому не могла підписати заяву про відмову від спадщини. Відповідачка ввела позивача в оману, зловживаючи довірою, скористалась тяжкими обставинами, які виникли в позивачки, а саме смерть її чоловіка, інсульт, а тому з цих підстав просить визнати заяву про відмову від прийняття спадщини недійсною. Окрім цього, вважає, що такої форми заяви взагалі не передбачено, посвідчення заяви відбулось з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, зокрема, в заяві не роз`яснено права на її відкликання, не міститься конкретного формулювання про те, що позивач відмовляється від спадщини, заява містить виправлення в даті та така не зареєстрована у відповідному реєстрі вчинення нотаріальних дій, а тому вважає, що спірна заява є нікчемним правочином. Просить позов задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Надала пояснення про те, що у 2008 році зареєструвала шлюб із сином позивачка [PERSON] та проживала з ним та його батьками в с.Бітля Турківського району, куди переїхала з м. Черкаси. Вона доглядала за його хворими батьками, інші діти не відвідували батьків і не піклувались про них. Свекор дуже добре до неї ставився і склав на її ім`я заповіт, про який всім було відомо. З позивачкою вона також була в добрих відносинах, піклувалась про неї, оскільки вона старшого віку. Коли прийшов час оформляти спадщину, то син позивачки [PERSON] особисто сплачував всі послуги в нотаріуса, її чоловік також знав, що вона оформляє спадщину на весь будинок і земельну ділянку. Нотаріус їм говорила, що краще, щоб спадкував її чоловік [PERSON] , оскільки так дешевше, однак [PERSON] сказав, щоб оформляли спадщину за заповітом на неї, відповідачку [PERSON] . Те, що позивачка відмовилась від спадщини вони, сини позивачки, також знали. Її чоловік особисто привіз секретаря сільської ради, щоб оформити заяву про відмову від спадщини. Вони з чоловіком були в будинку, однак в кімнаті позивачка була лише з секретарем сільської ради. Вона з сусідньої кімнати чула, що секретар сільської ради роз`яснила позивачці про що заява, запитувала, чи знає вона, що якщо відмовиться від спадщини, то все буде невістці, вони певний час спілкувались. Після того, позивачка підписала заяву. Пояснила, що коли все було добре і вона доглядала за батьками чоловіка, то до неї ніхто не мав претензій, всі діти позивачки знали як добре до неї відносився свекор, що він склав заповіт на її ім`я. Однак, після того як у неї зіпсувались подружні відносини з чоловіком [PERSON] , сином позивачки, який сказав, що має іншу жінку, в квітні 2021 вона виїхала з будинку, почались конфлікти з синами позивачки через спадщину, [PERSON] звернувся до адвоката. У липні 2021 вони розлучились з чоловіком. В даний час не може повернутись в будинок, її виганяють і вона проживає в знайомих. Зазначила, що вона не обманювала позивачку, вона все розуміла, вона розмовляла, вміла писати, єдине, що вона не могла, то це ходити. Інсульт у позивачки стався набагато пізніше після того, як помер її чоловік. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки [PERSON] - Яворська М.М. у судовому засіданні позов не визнала. Надала пояснення про те, що з того часу, як позивачка написала заяву про відмову від прийняття спадщини, сплив термін для відкликання такої заяви. Доводи позивачки та її представника, про обман, тяжкий стан, що виник у позивачки є голослівними, те, що позивачка не усвідомлювала своїх дій під час підписання заяви не підтверджено висновком експерта, а те, що позивачка була лежачою, не позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій. Твердження представника позивачки про те, що в заяві є виправлення, така не зареєстрована в реєстрі вважає безпідставними. Просить у задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила про те, що з 2015 року працювала секретарем сільської ради, виконувала нотаріальні дії. До неї звернувся [PERSON] , який сказав, що хоче скласти заповіт. Він приходив два рази з цього питання в сільську раду, сказав, що хоче скласти заповіт на невістку [PERSON] . Їй було з цього приводу дивно, бо знає, що такий має семеро дітей. Після смерті [PERSON] спадщину оформляла відповідач [PERSON] . Вона приходила і сказала, що треба написати заяву про відмову від спадщини [PERSON] . Тоді, вона, [PERSON] , взяла зразок заяви, яку їм дають нотаріуси і поїхала до [PERSON] додому. Коли прийшла, то [PERSON] лежала, сказала, що її впізнала і знає, чого вона прийшла, що їй все відомо, сказала, що знає про заповіт чоловіка, який він написав на ім`я невістки [PERSON] . [PERSON] була повністю адекватна, все пам`ятала, знала про заповіт, вона їй роз`яснила, що має право на спільне майно подружжя, що її чоловік склав заповіт на [PERSON] , але друга половина будинку належить їй, позивачці і, що вона може розпорядитись нею на власний розсуд. [PERSON] відповіла, що розуміє, що внаслідок відмови від спадщини все майно буде належати невістці [PERSON] (відповідачці), і що так вони погодили зі [PERSON] , тобто її покійним чоловіком. Після цього, вона, [PERSON] , прочитала вголос заяву про відмову від спадщини, [PERSON] особисто її переглянула, написала своє прізвище, ім`я та по батькові і підписалася в заяві, так як сказала, що вміє писати та читати. Пояснила, що дійсно не роз`яснила [PERSON] право на відкликання такої заяви, оскільки цього не було зазначено у наданому нотаріусом зразку заяви, однак, позивачка чітко висловила своє відношення до своєї частки у спадщині. Пояснила, що заяву зареєструвала у відповідному журналі, іншої реєстрації порядок вчинення нотаріальних дій від неї, як представника сільської ради не вимагає. Виправлень в заяві немає. Зазначила, що під час їх розмови з позивачкою, у кімнаті більше нікого не було крім них. [PERSON] , коли зайшла до хати, то зразу пішла давати їсти [PERSON] , а її чоловік [PERSON] заходив і виходив з будинку. Коли вона йшла додому, то [PERSON] її провів. [PERSON] дуже добре відзивалася про невістку, казала, що та її доглядає, кормить, купає, дає ліки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивачка є його матір`ю, а відповідач [PERSON] - колишня невістка. Його батьки проживали 57 років, за цей час збудували житловий будинок, господарські споруди. У батьків було десятеро дітей, семеро з яких на даний час живі. Відповідачка, як дружина його брата [PERSON] , проживала з ним в батьківському будинку. Він та інші його брати і сестри проживають окремо. Зазначив, що відносини між його матір`ю та відповідачкою були неприязні. Після смерті батька мати захворіла. Сказала йому, що хоче скласти заповіт. Він у квітні 2021 звернувся до нотаріуса Комарницької О.Й. , яка повідомила, що мама написала заяву про відмову від прийняття спадщини, але вона на місце як нотаріус не виїжджала, а тому це є порушенням. Коли він запитав матір про цю заяву, то вона сказала, що дійсно приходила [PERSON] з секретарем сільської ради, яка сказала, що треба зробити порядок з документами. А коли запитав, чи матір знає, що відмовилася від спадщини, то вона розплакалась. Зазначив, що батьки хотіли записати будинок на його брата [PERSON] . Про заповіт батька він не знав. Також вказав, що його мати не вміє ні писати, ні читати. Він звернувся до адвоката за правовою допомогою і той написав позовну заяву. В даний час його мати хворіє. Представник відповідача Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без їх участі, позов визнають. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] у віці 80 років в с. Бітля Турківського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.04.2020 (а. с. 19). [PERSON] та позивач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.02.1963, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 20.02.1963 (а.с. 21). Як видно з довідки по формі спадкування, виданої виконавчим комітетом Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області за №843, [PERSON] , до дня смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] та невісткою [PERSON] , [INFO] (а.с. 91). Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 01.06.2021 №438, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] згідно погосподарської книги №3, на 1971, 1972, 1973 рр., сторінка 58-59, був побудований в 1968 році, належав [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 23). За життя [PERSON] склав заповіт, який посвідчено 16.07.2019 секретарем Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області [PERSON] та згідно з яким, на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все те, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право заповідає своїй невістці [PERSON] , [INFO] , яка народилася в м. Черкаси, проживає в [ADDRESS] (а.с. 92). Позивач [PERSON] 02.09.2020 року подала через секретаря Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області, нотаріусу Комарницькій О.Й. - заяву про відмову від прийняття спадщини, яка зареєстрована в реєстрі за № 31, стягнуто державного мита 0,34 грн. Справжність підпису [PERSON] у вказаній заяві засвідчено секретарем Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області [PERSON], зазначено про те, що підпис зроблено [PERSON] у її присутності, особу [PERSON] , яка підписала документ, нею встановлено та її дієздатність перевірено (а.с. 89). З наданого позивачем суду експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 11.05.2021 №056/478-n, який наданий на запит [PERSON] , українські записи особового імені [PERSON] (паспорт громадянина України, запис [PERSON] ) і [PERSON] (свідоцтво про одруження, запис [PERSON] ) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними (а.с. 22). 26.08.2020 [PERSON] подала нотаріусу Комарницькій О.Й. заяву про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 88). [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті [PERSON] , що видно з копії матеріалів спадкової справи №53/2020 від 27.04.2020. Так, 23.11.2020 приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й. було видано [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок і господарські споруди, а також земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим номером 4625580300:01:017:0004, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 141, 142). Як видно з довідки Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради від 27.04.2021 за №88, яка видана [PERSON] , [INFO] про те, що вона дійсно лежача та потребує постійної сторонньої допомоги. Діагноз: ГПМК за ішемічним типом (2020р) з правобічним геміпарезом. ІХС: Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба II ст., 3 ст. ризик 3. СН II А ст. (а.с. 20). Позивачка в позовній заяві вказує, що волевиявлення на підписання заяви про відмову від спадщини вона не мала, а відповідачка скориставшись тим, що вона не грамотна, не вміє писати та читати, використавши тяжкі обставини, а саме смерть її чоловіка, тяжку хворобу, шляхом обману змусила її та підписала таку заяву. Покликаючись на положення ст. 230, 233, 236 ЦК України та на нікчемність заяви про відмову про прийняття спадщини, просить визнати таку недійсною. Відтак, суд встановив, що спірні правовідносини між сторонами виникли щодо недійсності правочину, а саме щодо недійсності відмови від прийняття спадщини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Вирішуючи спір, суд виходить з таких мотивів та норм права. За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права. Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (стаття 175 ЦПК України). Позивач як на підставу позову покликається, зокрема, на ст. 209-216, 230, 233, 236, 1216, 1273, 1274 ЦК України, вказуючи на недійсність заяви про відмову від прийняття спадщини. Так, за змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У постанові Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За своєю природою заява про відмову від прийняття спадщини є одностороннім правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, який може бути визнаний судом недійсним з підстав визначених законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно з частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України. Щодо визнання недійсною спірної заяви про відмову від прийняття спадщини на підставі ст. 230 ЦК України, на яку покликається позивач та його представник, то суд оцінюючи в цій частині доводи та заперечення сторін у справі та їх представників, дійшов такого висновку. Так, представник позивачки в судовому засіданні вказав, що відповідачка, шляхом обману, змусила позивача підписати заяву про відмову від прийняття спадщини, оскільки позивачці не було роз`яснено суть такої заяви, а саме, що вона буде позбавлена права на майно. При цьому, мало місце зловживання довірою, оскільки, позивачка послухала сина [PERSON] , який був чоловіком відповідачки, і підписала таку заяву. Відповідач та її представник в заперечення таких доводів вказали, що жодного обману з боку відповідачки не було, позивачка добровільно, після того, як секретар сільської ради їй все роз`яснила, підписала заяву про відмову від прийняття спадщини. Про заповіт, про оформлення спадщини на відповідачку, відмову позивачки від своєї частки в спадщині було також відомо як її чоловіку [PERSON] , так і його брату [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:? по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином;? по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У ході розгляду справи суд встановив, що 02.09.2020 секретар Бітлянської сільської ради [PERSON], виїхавши за місцем проживання позивача [PERSON] , засвідчила заяву від її імені про відмову від прийняття спадщини, адресовану нотаріусу Комарницькій О.Й . У заяві вказано, що [PERSON] відомо зміст заповіту, посвідченого [PERSON], секретарем Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області від 16.07.2019 за реєстровим номером 57 від імені її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , в якому він все своє майно заповів на ім`я [PERSON] , [INFO] . Зміст ст. 1241 ЦК України роз`яснено, на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку [PERSON] не претендує. Згідно зі ст. 60 СК України їй роз`яснено, що на видачу свідоцтва про право власності на майно, набуте в зареєстрованому шлюбі не претендує. На вказаній заяві позивачем власноручно написано дату "02.9.20 року" та міститься підпис позивача з написом прописом « [PERSON] », справжність підпису [PERSON] , який зроблено в присутності секретаря Бітлянської сільської ради [PERSON], засвідчено. Особу [PERSON] , яка підписала документ, встановлено, її дієздатність перевірено. Заява зареєстрована в реєстрі за №31 від 02.09.2020. Як пояснила у судовому засіданні свідок [PERSON] , позивач [PERSON] під час підписання заяви була свідома і розуміла значення своїх дій, вказала, що знає про заповіт чоловіка [PERSON] на ім`я невістки. Після роз`яснення її права претендувати на частку в майні подружжя, [PERSON] сказала, що хай буде все оформлено на невістку. При цьому, при їх розмові в кімнаті нікого не було, зокрема, відповідачки і її чоловіка. Позивачкою та її представником жодними належними та допустимими доказами не доведено умисних дій відповідачки, спрямованих на обман позивачки з метою отримання від неї відмови від спадщини шляхом підписання заяви про таку відмову. Зі змісту заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини, так і зі свідчень свідка [PERSON] суд встановив, що [PERSON] розуміла обставини, які мають істотне значення щодо її відмови від спадщини, наслідки такої відмови і зворотнього позивач та її представник не довели. При прийнятті заяви секретарем Бітлянської сільської ради [PERSON] було роз`яснено [PERSON] юридичні наслідки відмови від прийняття спадщини, надані роз`яснення були [PERSON] зрозумілі. Вказані обставини свідчать про обізнаність позивачки зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Підписуючи заяву про відмову від спадщини, позивачка свідомо позбавила себе права на частку у спадщині. Відтак, доводи представника позивачки про те, що її змусили підписати заяву про відмову від прийняття спадщини шляхом обману, зловживаючи довірою, що не було роз`яснено суть заяви, що позивач буде позбавлена права на майно є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Доводи представника позивачки про неграмотність позивачки, її нездатність власноручно підписати заяву, чи не усвідомлення нею своїх дій під час цього внаслідок хвороби, не доведені належними доказами, зокрема висновками експертів з цих питань, а тому суд їх відхиляє як безпідставні. Водночас, твердження представника позивача про неграмотність позивачки з покликанням на заповіт позивачки [PERSON] , який 06.07.2021 посвідчений приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Федаш М.М. та, в якому вказано, що вона не може особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, оскільки є немічна та малограмотна, то суд розцінює такі як неприйнятні, оскільки заяву про відмову від прийняття спадщини позивачкою було підписано 02.09.2020, а заповіт було посвідчено 06.07.2021, тобто значно пізніше. Щодо визнання недійсною спірної заяви про відмову від прийняття спадщини на підставі ст. 233 ЦК України, на яку покликається позивачка та її представник, то суд оцінюючи в цій частині доводи та заперечення сторін у справі та їх представників, дійшов такого висновку. Так, позивачка у позовній заяві та її представник у судовому засіданні стверджують, що відповідачка, скориставшись тяжкими обставинами, які склалися в житті позивачки, смерть чоловіка, після чого вона перенесла інсульт і її паралізувало, змусила позивачку підписати заздалегідь підготовлену секретарем сільської ради заяву про відмову від прийняття спадщини. Такі твердження заперечила відповідачка та її представник в судовому засіданні, зокрема вказали, що хвороба позивачки - інсульт стався значно пізніше після підписання позивачкою заяви про відмову від прийняття спадщини та оформлення спадщини відповідачкою. На час підписання заяви позивачка дійсно не могла сама ходити, була лежачою, однак вона повністю розуміла, що відбувається, вона розмовляла, вміла читати, писати. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відтак, правочин може бути визнаний недійсним як такий, що укладений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, якщо такий було укладено для усунення або зменшення таких тяжких обставин. Покликання представника позивача як на тяжкі обставини, під впливом якої позивач вчинила відмову від прийняття спадщини, смерть чоловіка позивачки, після чого в неї стався інсульт, суд вважає безпідставними для визнання такої заяви недійсною, оскільки прийняття позивачкою рішення про відмову від спадщини, як односторонній правочин, не було спрямовано на усунення або зменшення вказаних обставин. Окрім цього, хвороба позивачки - інсульт, який як стверджує представник позивача стався внаслідок смерті чоловіка позивачки, мав місце після відмови від прийняття спадщини, тоді як недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Доказів зворотнього представник позивача суду не надав. Окрім цього, суд зазначає, що покликання позивача та його представника на недійсність заяви про відмову від спадщини, як такої, що одночасно укладена внаслідок обману (ст. 230 ЦК України) та тяжких обставин (ст. 233 ЦК України) є безпідставними та суперечливими, оскільки, особа (фізична чи юридична), яка вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, має його вчиняти добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки ( п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Щодо доводів представника позивача про недійсність заяви про відмову від спадщини з підстав її нікчемності, так як такої форми заяви взагалі не передбачено, в заяві не зазначено про строк відкликання такої заяви, таку не внесено до реєстру, що заява містить виправлення, заява вчинена з порушенням процедури, не міститься конкретного формулювання про те, що позивач відмовляється від спадщини, то суд зазначає таке. Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, який зареєстровано в 14.11.2011 за № 1298/20036 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі по тексту Порядок). Так, відповідно до 1.1. Розділ І Порядку (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат". Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій ( п. 1.2 Розділ І Порядку). Відповідно до п. 3.11. Розділу IV Порядку заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. На виконання вимог п. 3.11. Розділу IV Порядку секретарем Бітлянської сільської ради [PERSON], після підписання позивачкою за місцем проживання заяви про відмову від спадщини від 02.09.2020, таку було зареєстровано в реєстрі за № 31. Реєстрація такої заяви секретарем сільської ради, як уповноваженою на вчинення нотаріальних дій посадовою особою органу місцевого самоврядування, в реєстрі вчинення нотаріальних дій вказаним вище Порядком не передбачена, а тому доводи представника позивачки в цій частині суд відхиляє. Водночас суд зазначає, що заява [PERSON] про відмову від спадщини від 02.09.2020 була прийнята приватним нотаріусом Комарницькою О.Й. 04.09.2020 за №129/02-14, та з урахуванням такої заяви нотаріусом 23.11.2020 було видано відповідачці [PERSON] свідоцтва про право власності за заповітом. Дії цього нотаріуса щодо вчинення нотаріальних дій під час оформлення спадщини не оскаржувались. Окрім того, позивачка в позовній заяві не обґрунтовує недійсність заяви про відмову від прийняття спадщини неправомірними діями приватного нотаріуса, відтак підстав для залучення нотаріуса до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не має. Щодо тверджень представника позивачки про те, що заява про відмову від спадщини містить виправлення в даті «02.9.2020», яка вказана позивачкою власноручно, то такі на переконання суду є безпідставними та недоведеними належними та допустимими доказами, як і те, що позивачка, як вказує її представник, не усвідомлювала, що підписувала, є не грамотною, не вміє читати та писати, а відтак не могла підписати заяву від 02.09.2020. Доказів цього, зокрема висновків відповідних експертиз, суду не надано, клопотань з приводу призначення таких експертиз суду заявлено не було. Аргументи представника позивачки про те, що такої форми заяви як відмова від спадщини нічим не передбачено, суд відхиляє як очевидно необґрунтовані. Також, відповідно до п. 3.10. Розділу IV Порядку, приймаючи від спадкоємців заяву про відмову від її прийняття, посадова особа органу місцевого самоврядування зобов`язана роз`яснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. Суд не залишає поза увагою те, що приймаючи заяву про відмову від прийняття спадщини від [PERSON] секретар сільської ради [PERSON] не роз`яснила позивачці її право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. Однак, в силу закону, невиконання такого обов`язку секретарем сільської ради не є беззаперечною підставою для визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, з урахуванням того, що ст. 1274 ЦК України вказано виключний перелік підстав для визнання такої заяви недійсною, а саме з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України. Водночас, така обставина не може мати наслідком визнання недійсною заяви про відмову від спадщини за умови встановлення дійсного волевиявлення заявника, роз`яснення змісту та наслідків такої відмови від спадщини, що в свою чергу було встановлено в ході судового розгляду справи. Так, суд встановив, що позивачка скористалась своїм правом на відмову від спадщини, власноручно підписала заяву про відмову від прийняття спадщини, чим висловила свою волю щодо спадкового майна, що в свою чергу не було зроблено під тиском, обманом чи іншими обставинами, які б впливали на її волевиявлення. При цьому, позивачці було роз`яснено зміст такої заяви, її наслідки і свого волевиявлення вона не змінила. У судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сином позивачки, вказав, що мати йому сказала, що дійсно відповідачка з секретарем сільської ради приходили до неї з приводу документів на спадщину. А на його запитання матері про те, чи знає вона що відмовилась від своєї частки в спадщині чоловіка, мати розплакалась. При цьому, свідок [PERSON] не вказав суду обставин, які б давали підстави стверджувати, що позивачка повідомила йому про те, що не мала бажання відмовлятись від спадщини, не розуміла, що підписує, чи те, що відповідачка її шляхом обману змусила підписати відмову від спадщини. Водночас у ході судового розгляду справи суд встановив, що лише після того, як між відповідачем та її чоловіком, а сином позивачки [PERSON] зіпсувались подружні відносини, що в подальшому призвело до їх розлучення в липні 2021, син позивачки [PERSON] в квітні 2021 вирішив зайнятись питанням щодо оформлення спадщини матері, тоді як заява про відмову від спадщини була підписана позивачкою ще 02.09.2020. Відтак, з урахуванням викладеного, та встановлених дійсних обставин справи, суд вважає безпідставними доводи позивача та її представника про те, що спірна заява про відмову від спадщини від 02.09.2020 є нікчемною з наведених стороною позивача підстав. Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд не вважає за доцільне наводити мотиви щодо інших доводів позивачки та її представника, оскільки такі є явно необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши такі як кожен окремо так і в сукупності суд дійшов висновку, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження умисних дій відповідачки, яка шляхом обману змусила її підписати заяву про відмову від спадщини, як і не довела, що підписала таку заяву під впливом тяжких для неї обставин. Також позивач не надала суду доказів нікчемності такої заяви. Натомість у ході судового розгляду справи, суд встановив, що волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі під час підписання нею заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка. Заява відповідала волі позивачки, вчинення такої заяви не було вчинено під впливом обману, тяжких обставин і було спрямоване на реальне настання наслідків, що нею обумовлені. Водночас, відмовляючись від спадщини позивачка [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій, розуміла обставини, що мають істотне значення, що видно, зокрема зі змісту заяви. Секретарем сільської ради їй було роз`яснено зміст норм ст. 1241 ЦК України, ст. 60 СК України. В подальшому така відмова від прийняття спадщини спадкоємцем не була відкликана та була прийнята нотаріусом. З урахуванням викладеного, за конкретних обставин, встановлених у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання відмови від прийняття спадщини від 02.09.2020 недійсною, а також у задоволенні інших позовних вимог, оскільки такі є похідними від вимоги про визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини. Вирішуючи питання судових витрат суд виходить з таких мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позову відмовлено повністю, тому з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Яворська М.М. до закінчення судових дебатів у справі заявила про стягнення судових витрат за надання правової допомоги відповідачу з позивача в сумі 5600,00 грн. та надала детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат для надання правничої допомоги [PERSON] згідно договору про надання правової допомоги №24-08/2021 від 12.08.2021. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Під час судового розгляду справи представництво інтересів відповідача [PERSON] здійснювала адвокат Яворська М.М., що підтверджено ордером серії ВС № 1091876 та копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001732 та договору №24-08/2021 від 12.08.2021 про надання правової допомоги. Водночас, позивач не надала суду доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу в розмірі 5600,00 грн, зокрема, додатку до договору про надання правової допомоги (п.п. 3.1 Договору), у якому згідно умов цього договору встановлюється розмір винагороди, яку клієнт має сплатити адвокату за правову допомогу передбачену договором (п.п. 1.2 Договору). Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено розмір понесених витрат на правову допомогу в сумі 5600,00 грн.

Outcome: dismissed