Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

покликаючись на небажання відповідача укласти договір про виділ в натурі житлового будинку як об`єкта права спільної часткової власності, позивач у поданій до суду 29 березня 2021 року позовній заяві просить виділити у натурі належну їй на праві власності 53/100 частки садибного житлового будинку, що по [ADDRESS] в окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, припинити право спільної часткової власності позивача на зазначений садибний житловий будинок та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Відповідач у судове засідання не з`явилась, відзив на позовну заяву не подала. У поданій до суду заяві представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримує повністю. У поданих заявах позивач та її представник позивача просять розглянути справу без їх участі, не заперечують проти винесення заочного рішення суду. Зважаючи на те, що учасників справи відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, їх явку не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність в порядку заочного розгляду та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Позивач скористалась правовою допомогою. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалася правовою допомогою. Як встановлено судом, позивач є власником 25/100 садибного житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 грудня 2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №26156134, сформованого 29 серпня 2014 року, а також власником 28/100 цього ж садибного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 червня 2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №212741615, сформованого 16 червня 2020 року. Таким чином, позивачу на праві спільної часткової власності належить 53/100 садибного житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №248674272, сформованої 17 березня 2021 року. Власником 47/100 зазначеного садибного житлового будинку згідно вказаної інформаційної довідки є [PERSON] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №60100484 від 04 травня 2020 року [PERSON] померла [INFO] . На день смерті [PERSON] відповідач [PERSON] була зареєстрована та проживала у будинку [ADDRESS] , що підтверджується листом Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 червня 2018 року у справі №570/4758/16-ц встановлено, що [PERSON] , проживаючи за вказаною адресою, фактично прийняла спадщину після смерті її матері [PERSON] , але юридично її не оформила. У спадковій справі №54/2020 до майна померлої, заведеної приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Дацюк С.Г. 04 травня 2020 року, відомості про спадкоємців [PERSON] відсутні. Згідно висновку КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" від 22 лютого 2021 року № 258 за результатами обстеження та технічними показниками 53/100 житлового будинку з надвірними будівлями, що належать [PERSON] , можливо виділити в окремий самостійний об`єкт житловий будинок, так як він має окремий підхід з двору та відокремлені інженерні мережі. Відповідно до висновку судового експерта Сапунової А.І. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24 грудня 2021 року № 121/21 наявна технічна можливість виділити належні 53/100 [PERSON] частини садибного житлового будинку (1-1 - коридор (10,4 кв.м.), 1-2 - кухню (12,8 кв.м.), 1-3 - житлову (16,0 кв.м.), 1-4 житлову (13,4 кв.м.), 1-5 - житлову (12,2 кв.м.), 1-6 - житлову (12,8 кв.м.), 1-7 - ванну (3,7 кв.м.), загальною площею - 81,3 кв.м., житловою площею - 54,4 кв.м.) з надвірними будівлями (пг/а2 - погріб, а3 - вхідні сходи, Б - літня кухня, З - сарай, №2 - огорожа, №3 - огорожа), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , зі спільної часткової власності в окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна за новою адресою: [ADDRESS] . До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором /ст.5 ЦПК України/. Ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч.ч.1-1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.183, 358, 364 ЦК України виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Предметом даного спору є об`єкт нерухомого майна - садибний житловий будинок [ADDRESS] . Суть позову полягає у виділенні в натурі частки зі спільної часткової власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено уст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України. Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно дост.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у ст.ст.364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі №6-12цс13. Ч.1 ст.364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст.181 ЦК України. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.367 ЦК України поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Поява нового власника і нового (видозміненного) об`єкта права власності обумовлює необхідність державної реєстрації такого договору. Однак, якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого прав будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про виділ спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що правовідносини сторін регулюються вказаною нормою. Позивач у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на нерухоме майно, а відтак набула правового статусу співвласника даного майна. Відповідачу фактично належить 47/100 садибного житлового будинку [ADDRESS] , однак юридично вона її не оформила. Відтак, у суду немає сумнівів, що 53/100 вказаної садиби належить позивачу на праві спільної часткової власності. Суд враховує, що відповідно до роз`яснень, викладених у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні спорів про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). У спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Технічна можливість виділу частки позивача встановлена висновком судового експерта Сапунової А.І. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24 грудня 2021 року № 121/21 і ці обставини є визначальними для вирішення спору. Судом встановлено, що висновок виданий згідно матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить докладний опис проведеного експертом дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки. Згідно вказаного висновку наявна технічна можливість виділити належні 53/100 позивачу частини садибного житлового будинку зі спільної часткової власності в окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст.181 цього Кодексу. Висновок експерта від 24 грудня 2021 року № 121/21 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи повністю відповідає зазначеним нормам. Водночас, при вирішенні спору суд бере до уваги той факт, що висновок експерта від 24 грудня 2021 року № 121/21 відповідачем не спростований, передбачає можливість користування кожним із співвласників своєю часткою окремо, що відповідає вимогам закону та роз`ясненням, які містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок". Будь-який інший варіант поділу спірного будинку відповідачем не запропоновано, що призводить до обмеження позивача у реалізації своїх прав щодо володіння та користування належним їй майном. При цьому, суд враховує, що відповідачем не заявлялося клопотання про призначення додаткової експертизи, а тому суд приходить до висновку, що немає безспірних доказів про відсутність технічної можливості виділу позивача його частки зазначеного садибного житлового будинку. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване її звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Щодо клопотання представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає таке. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами (ст.139 ЦПК України). У матеріалах справи наявні докази оплати позивачем висновку КП РОБТІ РОР щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна на суму 660 грн. 00 коп., що підтверджується чеком № 313575 від 29 січня 2021 року та докази оплати позивачем висновку судової будівельно-технічної експертизи № 121/21 на суму 4 200 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією № ПН2666344 від 15 листопада 2021 року. Оскільки витрати позивача на отримання висновку КП РОБТІ РОР щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та за проведення судової будівельно-технічної експертизи підтверджені належними доказами, суд приходить до висновку про необіхідність стягнення з відповідача на користь позивача інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 4 860 грн. 00 коп. (660 грн. 00 коп. + 4 200 грн. 00 коп.). З огляду на викладене,

Outcome: approved