Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, відновлення становища, яке існувало до порушення, та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині відновлення попереднього становища позивача та стягнення середнього заробітку, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що з 24 листопада 2020 року він працює на посаді доцента кафедри педагогіки Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського». На початку жовтня 2021 року в усній формі його було попередженно завідувачкою кафедри педагогіки державного закладу стосовно того, щоб заклад вищої освіти й надалі міг працювати в очному режимі необхідно мати у складі університету 80 відсотків вакцинованих співробітників, тому потрібно вакцинуватися. На вказане попередження він відповів, що відмовляється від ризикової медичної профілактичної процедури та не надає своєї згоди на участь у медичних експериментах, адже вакцини від COVID-19 не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань. 11 жовтня 2021 року відповідачем було видане розпорядження №63-р Про обов`язковість профілактичних щеплень у разі відсутності абсолютних протипоказань, згідно з п. 1 цього розпорядження необхідно було довести під підпис підлеглим працівникам наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928. Відповідно до п. 2 цього розпорядження також повідомлялося, що працівники закладу, які не щепляться проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідно до законодавства, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. В усній формі позивач повідомив безпосереднє своє керівництво про відмову від вакцинації COVID-19, як від ризикованої медичної процедури та не надав своєї згоди на участь у медичних експериментах. 05 листопада 2021 року відповідач повідомив його про необхідність обов`язково зробити щеплення від COVID-19 і надати підтверджуючий документ. На що, позивач нагадав відповідачу про можливість роботи у дистанційному режимі відповідно до наказу Державного закладу "Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського" № 362 від 22 вересня 2021 року. Також позивачем було повідомлено про те, що він з 2009 року проживає на відстані понад 100 км від місця знаходження відповідача, а тому вже автоматично не представляє будь якої загрози колективу. Позивач зазначив, що відсторонення від роботи порушує його конституційне право на працю, заробітну плату, передбачене ст. 43 Конституції України. Жодної відповіді на свої заперечення позивач не отримав. Відразу після повідомлення про обов`язковість вакцинації, 05 листопада 2021 року відповідачем видано наказ № 667-ос Про відсторонення працівників університету від роботи, яким відсторонено позивача від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили. Копію цього наказу на прохання позивача, відповідач не надав. Копію оскарженого наказу отримано ним лише 01 лютого 2022 року, тобто після сплати аліментів в Другому Приморському ВДВС у м. Одесі. Копію наказу відповідач йому не надав, а у самому наказі він написав, що ознайомлений з ним 08 листопада 2021 року. На підставі вищевикладеного позивач зазначив про те, що він не погоджується із оскарженим наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує його основоположні конституційні права. У судове засідання позивач не з`явився, однак надав до суду заяву відповідно до якої просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує, а також зазначив, що наказом №142-ос від 09 березня 2022 року його допущено до роботи, наказ №667-ос від 05 листопада 2021 року скасовано не було. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, від нього надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, та 01 березня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та зазначив про те, що станом на дату прийняття відповідачем оспорюваного наказу про відсторонення позивача, за відповідною постановою Кабінету Міністрів України, на усій території України діяв карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Як наслідок, відповідно до п.3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України позивач, як працівник закладу освіти підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої SARS-CoV-2. Станом на день прийняття оскаржуваного наказу, відповідач не надав доказів проходження вакцинації чи наявності протипоказань для її проведення. Обов`язок громадян робити щеплення у передбачених законодавством випадках містяться і у ст. 5 Закону України Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення. Стаття 27 цього закону визначає, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби, вони до роботи не допускаються. Згідно Статуту Університету, Університет в своїй діяльності керується законами України, постановами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими документами. Відповідно оскаржуваний позивачем наказ було прийнято на виконання імперативної для відповідача норми постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236. Ігнорування вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України визнавалося б як неналежне здійснення керівником Університету статутної діяльності та результатом було б притягнення Університету до адміністративної відповідальності. Враховуючи вищевикладене, відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи сторін, суд дійшов до такого висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] працює доцентом кафедри педагогіки Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського». Пунктом 2 розпорядження Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» №63-р від 11 жовтня 2021 року керівникам структурних підрозділів Університету Ушинського повідомити, що працівники закладу, які не щепляться проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідно до законодавства, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. Пунктом 1 наказу Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» №456 від 03 листопада 2021 року, визначено, що керівникам структурних підрозділів оформити подання до 05 листопада 2021 року, в яких визначити працівників, які підлягають відстороненню від роботи з 08 листопада 2021 року через відмову або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та надали медичний висновок про наявність вищезазначених протипоказань, виданий закладом охорони здоров`я. 05 листопада 2021 року наказом в.о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» № 667-ос [PERSON] було відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили. Позивач звертаючись до суду посилається на незаконність вимоги відповідача щодо його обов`язкового щеплення та відсутності законних підстав для його обов`язкового щеплення. Так, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до статті 1 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. За змістом статті 5 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно з приписами пункту г частини 1 статті 6 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку. Відповідно до вимог пунктів а та б частини 1 статті 10 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Закон України Про захист населення від інфекційних хвороб визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Згідно з положеннями статті 1 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб. Положеннями частин 1, 3 статті 11 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Водночас, частинами 2, 3 статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Таким чином, зі змісту норми статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним. Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону України Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до частини 1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення в інших випадках, передбачених законодавством, що означає можливість визначення таких підстав і у інших нормативно-правових актах. Щодо тлумачення поняття законодавство яке вжите у КЗпП України, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року у справі №17/81-97 (№12-рп/98), у якому КСУ зазначив, що термін законодавство досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття законодавство включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін законодавство в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. Тобто, поняття законодавство яке вжито у КЗпП України не обмежується лише Законом як таким, а охоплює і інші нормативно-правові акти зареєстровані в Міністерстві юстиції України та які мають дію на всій території України. До інших передбачених законодавством випадків (ст. 46 КЗпП України) належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16 вересня 2011 року №595. Постановою Головного державного санітарного лікаря України від 26 серпня 2021 року №9 затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог, встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19). З урахуванням викладеного, посилання позивача на незаконність його обов`язкового щеплення спростовується наведеними нормами законодавства. Також, позивач зазначає, що обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 саме має встановлюватись виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні, а тому відсторонення його від посади є незаконним та оскаржуваний наказ є втручанням в особисте життя. Так, системний аналіз норм статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та норм статті 27 Закону України Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими. Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, на переконання суду, може бути врегульовано не тільки законом, але і іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами Міністерства охорони здоров`я України як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються. Крім цього, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України. Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб. З урахуванням викладеного, посилання позивача на незаконність обов`язкового щеплення викладачів спростовується наведеними нормами законодавства, яке є чинним на момент розгляду справи. Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні Соломахін проти України від 15 березня 2012 року (заява № 24429/03), яке є частково релевантним у спірних правовідносинах, ЄСПЛ зазначив, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. У рішенні Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13), ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим відповідно до закону ; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони виправданими в демократичному суспільстві . Зважаючи на приписи частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує рішення Верховного Суду, які є дотичними до спірних правовідносин. Так, у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17, Верховний Суд зазначив, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах освіти, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. У постанові від 17 березня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. У постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. З урахуванням всього вищевикладеного обґрунтування наведені позивачем в позовній заяві спростовуються вищенаведеним. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц зробила наступний висновок. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "суд знає закони", який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (суд знає закони). При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який набрав чинності з 26 жовтня 2021 року керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, набрав чинності лише 08 листопада 2021 року. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Тобто хоча законодавством передбачено відсторонення працівників від роботи у зв`язку із відмовою від щеплення або ухилення від щеплення, таке відсторонення повинно відбутись у суворій відповідності до вимог закону. Судом встановлено, на підставі наданих до суду документів позивач [PERSON] працює доцентом кафедри педагогіки Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського». 05 листопада 2021 року наказом в.о. ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний Університет імені К.Д. Ушинського» № 667-ос було відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили. Проте, роботодавець виконуючи обов`язки покладенні на нього пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 має поінформувати всіх працівників (без винятку) про: - необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - можливі місця (пункти) проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - правові наслідки у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (відсторонення від роботи). Задокументувати шляхом складання відповідного акта випадки ухилення або відмови працівників від проходження щеплення. У разі наявності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 - отримати копію висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. Та лише у разі наявності задокументованих випадків ухилення або відмови працівника від проходження щеплення та якщо з моменту набуття чинності норм наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, працівник продовжує ухилятись або відмовлятись від щеплення за відсутності протипоказань, роботодавець відсторонює працівника від роботи шляхом видання наказу (розпорядження) з обов`язковим доведенням його до відома особи, яка відсторонюється, не пізніше дня видання такого документа у встановленому порядку. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Як встановлено судом, 05 листопада 2021 року [PERSON] повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення, та 05 листопада 2021 року прийнято оскаржуваний наказ про відсторонення від роботи позивача, при цьому в.о. ректора послався на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік працівників, який набрав чинності лише 08 листопада 2021 року, тобто керівником було встановлено обов`язок щеплення позивача до набрання чинності Наказом МОЗ, який встановлює таке обов`язкове щеплення для викладачів. Крім того, до видання наказу про відсторонення, відповідачем не було задокументовано належним чином факт ухилення або відмови [PERSON] від щеплення, таких документів відповідачем суду надано не було. Суд звертає увагу, що нормативний акт, який не набрав чинності, в юридичному полі не існує, не породжує будь-яких прав і обов`язків, такий акт не підлягає виконанню ні в якій його частині. Доводи представника відповідача щодо того, що фактично позивачем оскаржуються положення Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, тому позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх прав, суд відхиляє, оскільки спірні відносини виникли щодо трудових правовідносин між позивачем та відповідачем. З урахуванням викладеного, керівником під час видання спірного наказу 05 листопада 2021 року № 667-ос не було дотримано порядку відсторонення позивача [PERSON] від роботи на підставі наведених вище законодавчих актів, що є підставою для скасування такого наказу в частині відсторонення позивача від роботи. Відповідно до пункту 4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту прав та інтересів (поміж іншого) може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Як вбачається із наказу ректора Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д.Ушинського» №142-ос від 09 березня 2022 року, [PERSON] допущено до роботи з 10 березня 2022 року. Таким чином, з огляду на те, що станом на дату розгляду спірний наказ не скасовано, доказів протилежного сторонами не надано, відповідача допущено до роботи на підставі наказу МОЗ №380 від 25 лютого 2022 року, то в даному випадку достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача, є саме визнання протиправним та скасування наказу відповідача в частині відсторонення позивача [PERSON] від роботи. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, за змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи ту обставину, що трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним відстороненням та компенсації у зв`язку з цим втраченої частини заробітної плати, є всі підстави для застосування аналогії закону та вирішити питання поновлення порушеного права та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням без збереження заробітної плати, застосовуючи порядок визначений в ст.235 КЗпП України. Відповідно до змісту ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином у відповідності до зазначеної норми матеріального права, порушені права працівника незаконними діями роботодавця (звільнення, переведення, відсторонення тощо) підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з п.5 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08 лютого 1995 року, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи № 29 від 02 лютого 2022 року середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи, у вересні місяці 2021 року заробітна плата позивача становила 16297,54 гривень, у жовтні місяці 2021 року - 16297,54 гривень, середня заробітна плата позивача складає 16297,54 ((16297,54+16297,54):2). У вересні було 22 робочих дні, у жовтні 20 робочих днів, середня кількість робочих днів складає 21 робочий день ((22+20):2). Середньоденна заробітна плата позивача складає 776,07 (16297,54:21). Враховуючи те, що наказом №142-ос від 09 березня 2022 року, позивача допущено до роботи з 10 березня 2022 року, час вимушеного прогулу мав місце у період з 08 листопада 2021 року по 09 березня 2022 року, що складає 84 робочі дні, отже середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 65189,88 (84х776,07). Відповідно до ст. 235 КЗпП України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду стягнення за один місяць середньої заробітної плати. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 992,40 гривень.

Outcome: approved