Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

[PERSON] 10 листопада 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що вона, [PERSON] , була власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Означене домоволодіння належало їй на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1544. Не маючи у повному розмірі коштів на придбання означеного домоволодіння вона звернулася до свого знайомого [PERSON] з проханням про позику. 16 червня 2020 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якою позивачка взяла в борг у відповідача грошові кошти у сумі 100 000 доларів США (сто тисяч) зі строком повернення до 16 липня 2020 року. Ця позика за умовами договору надавалась на умовах безпроцентного займу. На забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 16 червня 2020 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір іпотеки від 16 червня 2020 року, згідно умов якого позивач передав відповідачеві в іпотеку наступне майно: житловий будинок загального площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0.0912 га, кадастровий номер - 1210100000:03:083:0019, за тією ж адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. разом з укладенням договорів позики та купівлі-продажу нерухомого майна. В зазначений в договорі позики від 16 червня 2020 року термін (16 липня 2020 року) позивачка не змогла повернути запозичені кошти відповідачеві та звернулася усно до нього з проханням продовжити термін дії договору позики. Відповідач проти цього не заперечував, проте зазначив, що вона має йому сплатити висотки за користування коштами, розмір яких він визначить додатково під час особистої зустрічі. Зустріч так і не відбулася, уточнень суми ні усно, ні письмово не було. 20 серпня 2020 року позивачка повністю повернула грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США (сто тисяч) відповідачеві. Цей факт доводить розписка віл 20 серпня 2020 року, написана особисто відповідачем [PERSON] .. Проте вже протягом кількох днів після повернення боргу відповідач повідомив позивачці, що бажає отримати від неї суму у розмірі 20 000 доларів США в якості відсотків у зв`язку з простроченням повернення основної суми боргу. Спочатку позивачка під впливом відповідача та знаючи, що не змогла повернути кошти в строк який обіцяла, не заперечувала проти цього, проте і не давала своєї письмової або іншої згоди. Таким чином у них з відповідачем ще близько місяця ішли перемовини щодо сплати відсотків за користування коштами. А на початку жовтня 2020 року вона дізналася, що на підставі рішень державного реєстратора - приватного нотаріусом ДМНО Батової Т.С від 28 вересня 2020 року було звернуто стягнення на предмети іпотеки від 16 червня 2020 року, а саме: житловий будинок загальною площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м. за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0.0912 га кадастровий номер 1210100000:03:083:0019 адресою [ADDRESS] . Означене звернення стягнення було вчинене вже після повернення всієї суми грошових коштів за договором позики від 16 червня 2020 року. Майже протягом року позивачка намагалася в добровільному позасудовому порядку повернути собі вказаний будинок земельну ділянку, вона з відповідачем вели перемовини щодо повернення їй права власності на вищевказана нерухоме майно, проте згоди так і не було досягнуто. Стосунки між ними остаточно погіршилися та на даний час відповідач вважає, що домоволодіння належить йому абсолютно законно. Позивач з цим не погоджується, тому і змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивач стверджує, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 28 вересня 2020 року Батовою Т.С. приватним нотаріусом ДМНО щодо переоформлення права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер - 1210100000:03:083:0019 з [PERSON] за відповідачем [PERSON] с незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а відповідний запис підлягає виключенню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки позивач не отримувала жодної вимоги про усунення порушень від відповідача, вона повністю виконала умови договору позики від 16 червня 2020 року, інших умов їх договори не передбачали. Разом з тим, фактично відбулося примусове стягнення на домоволодіння та земельну ділянку без згоди позивача як власника, незважаючи на виконання умов договору позики. Отже, позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було, в добровільному порядку спір не вирішено. Тому позивач просила визнати протиправним та скасувати рішення та запис державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 54375860 від 02 жовтня 2020 року з реєстраційним номер об`єкту нерухомого майна: 199816212101, прийняте і здійснене приватним нотаріусом Батовою Т.С. щодо переоформлення права власності на житловий будинок загальною площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м. за адресою [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] та припинити реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м. за адресою [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] ; поновити відомості щодо реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] ; визнати протиправним та скасувати рішення та запис державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 54375860 від 02 жовтня 2020 року реєстраційним номер об`єкту нерухомого майна: 199823912101 прийняте і здійснене приватним нотаріусом Батовою Т.С., щодо переоформлення права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:083:0019 площею 0.0912 га, цільове призначення: обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] та припинити реєстрацію прана власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:083:0019 площею 0.0912 га цільове призначення: обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] , поновити відомості щодо реєстрації права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] , а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду повідомлявся належним чином, надав відзив на позов, де позовні вимоги не визнав, заперечував проти них через безпідставність і не доведеність, все ним зроблено правильно по закону, прав позивачки не порушував, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус ДМНО Батова Т.С. позовні вимоги не визнала, заперечувала проти них, надали відзив, її дії відповідають вимогам закону, нічиїх права не порушувала, надавала відповідь в передбаченому законом порядку, вимоги позову необгрунтовані, просила розглянути справу за наявними доказами по закону без її участі. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно [PERSON] була власником будинку за адресою [ADDRESS] . Вказане домоволодіння належало їй на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1544. Не маючи у повному розмірі коштів на придбання означеного домоволодіння вона звернулася до свого знайомого [PERSON] з проханням про позику. 16 червня 2020 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якою позивачка взяла в борг у відповідача грошові кошти у сумі 100 000 доларів США (сто тисяч) зі строком повернення до 16 липня 2020 року. Ця позика за умовами договору надавалась на умовах безпроцентного займу. На забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 16 червня 2020 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір іпотеки від 16 червня 2020 року, згідно умов якого позивач передав відповідачеві в іпотеку наступне майно: житловий будинок загального площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0.0912 га, кадастровий номер - 1210100000:03:083:0019, за тією ж адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. разом з укладенням договорів позики та купівлі-продажу нерухомого майна. В зазначений в договорі позики від 16 червня 2020 року термін (16 липня 2020 року) позивачка не змогла повернути запозичені кошти відповідачеві та звернулася усно до нього з проханням продовжити термін дії договору позики. Відповідач проти цього не заперечував, проте зазначив, що вона має йому сплатити висотки за користування коштами, розмір яких він визначить додатково під час особистої зустрічі. Зустріч так і не відбулася, уточнень суми ні усно, ні письмово не було. 20 серпня 2020 року позивачка повністю повернула грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США (сто тисяч) відповідачеві. Цей факт доводить розписка віл 20 серпня 2020 року, написана особисто відповідачем [PERSON] .. Проте вже протягом кількох днів після повернення боргу відповідач повідомив позивачці, що бажає отримати від неї суму у розмірі 20 000 доларів США в якості відсотків у зв`язку з простроченням повернення основної суми боргу. Спочатку позивачка під впливом відповідача та знаючи, що не змогла повернути кошти в строк який обіцяла, не заперечувала проти цього, проте і не давала своєї письмової або іншої згоди. Таким чином у них з відповідачем ще близько місяця ішли перемовини щодо сплати відсотків за користування коштами. А на початку жовтня 2020 року вона дізналася, що на підставі рішень державного реєстратора - приватного нотаріусом ДМНО Батової Т.С від 28 вересня 2020 року було звернуто стягнення на предмети іпотеки від 16 червня 2020 року, а саме: житловий будинок загальною площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м. за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0.0912 га кадастровий номер 1210100000:03:083:0019 адресою [ADDRESS] . Вказане звернення стягнення було вчинене вже після повернення всієї суми грошових коштів за договором позики від 16 червня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач стверджує, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 28 вересня 2020 року Батовою Т.С. приватним нотаріусом ДМНО щодо переоформлення права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер - 1210100000:03:083:0019 з [PERSON] за відповідачем [PERSON] с незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а відповідний запис підлягає виключенню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з огляду на наступне. Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель), має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення па предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Позивач не отримувала жодної вимоги про усунення порушень від відповідача, вона повністю виконала умови договору позики від 16 червня 2020 року. Разом з тим, фактично відбулося примусове стягнення на домоволодіння та земельну ділянку без згоди позивача як власника, незважаючи на виконання умов договору позики. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням мотивів. Згідно зі статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 143 Конституції України, органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції. Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. 13, 14), Земельного кодексу України (ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, 123, 125, 126 ЗК України), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі», Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо ще право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно наданої позовної заяви та доданим документам дійсно позивач [PERSON] була власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Вказане домоволодіння належало їй на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1544. Не маючи у повному розмірі коштів на придбання означеного домоволодіння вона звернулася до свого знайомого [PERSON] з проханням про позику. 16 червня 2020 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якою позивачка взяла в борг у відповідача грошові кошти у сумі 100 000 доларів США (сто тисяч) зі строком повернення до 16 липня 2020 року. Ця позика за умовами договору надавалась на умовах безпроцентного займу. Додаткові угоди до цього договору сторонами не укладалися і відсотки за користування коштами не встановлювалися. На забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 16 червня 2020 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір іпотеки від 16 червня 2020 року, згідно умов якого позивач передав відповідачеві в іпотеку наступне майно: житловий будинок загального площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0.0912 га, кадастровий номер - 1210100000:03:083:0019, за тією ж адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. разом з укладенням договорів позики та купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. В зазначений в договорі позики від 16 червня 2020 року термін (16 липня 2020 року) позивачка не змогла повернути запозичені кошти відповідачеві та звернулася усно до нього з проханням продовжити термін дії договору позики. Відповідач проти цього не заперечував, проте зазначив, що вона має йому сплатити висотки за користування коштами, розмір яких він визначить додатково під час особистої зустрічі. Зустріч так і не відбулася, уточнень суми ні усно, ні письмово не було. 20 серпня 2020 року позивачка повністю повернула грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США (сто тисяч) відповідачеві. Цей факт доводить розписка віл 20 серпня 2020 року, написана особисто відповідачем [PERSON] .. Проте вже протягом кількох днів після повернення боргу відповідач повідомив позивачці, що бажає отримати від неї суму у розмірі 20 000 доларів США в якості відсотків у зв`язку з простроченням повернення основної суми боргу. Спочатку позивачка під впливом відповідача та знаючи, що не змогла повернути кошти в строк який обіцяла, не заперечувала проти цього, проте і не давала своєї письмової або іншої згоди. Таким чином у них з відповідачем ще близько місяця ішли перемовини щодо сплати відсотків за користування коштами. А на початку жовтня 2020 року позивач дізналася, що на підставі рішень державного реєстратора - приватного нотаріусом ДМНО Батової Т.С від 28 вересня 2020 року було звернуто стягнення на предмети іпотеки від 16 червня 2020 року, а саме: житловий будинок загальною площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м. за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0.0912 га кадастровий номер 1210100000:03:083:0019 адресою [ADDRESS] . Означене звернення стягнення було вчинене вже після повернення всієї суми грошових коштів за договором позики від 16 червня 2020 року. Майже протягом року позивачка намагалася в добровільному позасудовому порядку повернути собі вказаний будинок земельну ділянку, вона з відповідачем вели перемовини щодо повернення їй права власності на вищевказана нерухоме майно, проте згоди так і не було досягнуто. Стосунки між ними остаточно погіршилися та на даний час відповідач вважає, що домоволодіння належить йому абсолютно законно. Позивач з цим не погоджується, тому і змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомою майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частіш. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 28 вересня 2020 року Батової Т.С. приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу щодо переоформлення права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер - 1210100000:03:083:0019 з [PERSON] за відповідачем [PERSON] є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а відповідний запис підлягає виключенню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з огляду на наступне. Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель), має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом 'якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення па предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності, предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням сулу, так і на підставі відповідною застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Згідно статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основної о зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127: для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він с відмітнім віл іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Однак позивач не отримувала жодної вимоги про усунення порушень від відповідача, вона повністю виконала умови договору позики від 16 червня 2020 року. Разом з тим, фактично відбулося примусове стягнення на домоволодіння та земельну ділянку без згоди позивача як власника, незважаючи на виконання умов договору позики. Верховний Суд зазначає, що належним способом захисту права або інтересе позивача в такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування (виключення) запису про проведені державне реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України віл 1 липня 2004 року, № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такого висновку Велика палата Верховного Сулу дійшла у постанові віл 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс 18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: « У разі скасування па підставі рішення cyду рішення при державну реєстрацію прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, я також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої стати 37 цього Законі, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав» Згідно ч. І ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Отже аналізуючи вищенаведене, державний реєстратор, порушив вимоги ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», вимоги п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, а також пункти 1, 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Також, згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підстав яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної респірації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відносно цивільної юрисдикції розгляду справи: Велика палата Верховного суду в постанові по справі № 911/1580/18 від 05 червня 2019 року зазначає, що спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав на цей об`єкт. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис в Реєстрі. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно правового характеру. Така правова позиція відповідає висновкам Великої палати Верховною Суду викладеним в її постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження №11 377апп18) з подібних правовідносин, відступати від яких Велика палата Верховною Суду не вбачає правових підстав. Згідно з висновками Великої палати Верховного Суду, сформульованими у цій постанові, належним відповідачем у таких справах є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесено аналогічний запис у Реєстрі; участь у справі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює характеру цього спору на адміністративний. Отже, позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті З, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до положення ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб передбачених ст. 16 ЦК України, яким, зокрема, є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, позивачем доведено та надано докази того, що його права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У Постанові ВП ВС від 28 серпня 2019 року у справі № 752/8287/18 зазначається, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (частина 5 статті 3 зазначеного Закону). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Статтею 11 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно ст. І2 Закону, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Ведення Державного реєстру прав здійснюється з використанням програмного забезпечення, що забезпечують його сумісність і взаємодію з іншими інформаційними системами та мережами, що становлять інформаційний ресурс держави. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав. На підставі ст. 13 Закону, державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ч. І ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та її обтяжень, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Таким чином, чинним законодавством передбачено вимоги для здійснення державної реєстрації, порядок державної реєстрації, визначено самостійність державного реєстратора при прийнятті ним рішень щодо реєстрації прав та їх обтяжень та виключена особиста зацікавленість. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, ст. 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Приписами ч. 1 ст. 79, ч. 1, 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 80, ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України встановлено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 90 Земельного кодексу України врегульовано, що власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Істотною передумовою для реалізації особою наданого законом права на судовий захист е наявність у неї відповідного порушеного суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, оскільки відсутність права або інтересу унеможливлює його судовий захист. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 64 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11- 377апп18) та у пункті 71 постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 904/3657/18 (провадження № 12-159гс19), «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно». За змістом ст. 317 ЦК України право власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено Конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Цей принцип означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати протиправним та скасувати рішення та запис державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 54375860 від 02 жовтня 2020 року з реєстраційним номер об`єкту нерухомого майна: 199816212101, прийняте і здійснене приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. щодо переоформлення права власності на житловий будинок загальною площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м. за адресою [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] та припинити реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 473.5 кв. м., житловою площею 293.5 кв. м. за адресою [ADDRESS] , за цим відповідачем і поновити відомості щодо реєстрації права власності на це нерухоме майно за позивачем; визнати протиправним та скасувати рішення та запис державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 54375860 від 02 жовтня 2020 року реєстраційним номер об`єкту нерухомого майна: 199823912101 прийняте і здійснене приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. щодо переоформлення права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:083:0019 площею 0.0912 га, цільове призначення: обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] та припинити реєстрацію прана власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:083:0019 площею 0.0912 га цільове призначення: обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , за цим відповідачем і поновити відомості щодо реєстрації права власності на цю земельну ділянку за позивачем, а також стягнути з [PERSON] на користь позивача сплачений нею при подачі позову судовий збір в сумі 3 632 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved