Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Підстави та обґрунтування заявлених позовних вимог. [PERSON] звернулась з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради», третя особа - Генеральний Директор Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» Гульченко Юрій Іванович про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення виконання трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на наступні обставини та докази. Так [PERSON] (далі - Позивач), на підставі наказу №157-к від 13.08.2007 була прийнята на посаду лікарем-лаборантом відділення клінічної лабораторної діагностики Одеської обласної клінічної лікарні, зараз - Комунальне некомерційне підприємство «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» (далі - Відповідач), що підтверджується копією трудової книжки, копіями наказів про прийняття на роботу, переведення (переміщення) на посаду. 25.01.2022 року представник Відповідача вручив позивачці повідомлення №439 від 25.01.2022 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, з яким позивачка категорично не погодилася, про що написала пояснювальну записку. 31.01.2022 року представник Відповідача вручив позивачці копію наказу №25-кр від 31.01.2022 про відсторонення позивачки з 31.01.2022 від роботи лікаря-лаборанта для ліжок IT (інтенсивної терапії) загального профілю клініко-діагностичної лабораторії без збереження заробітної плати (далі - оскаржуваний наказ). В оскаржуваному наказі зазначено, що його видано відповідно до статі 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України» від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928. Позивач не погоджується із оскаржуваним наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує основоположне конституційне право Позивача на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею. Правова позиція Позивача ґрунтується на таких нормах матеріального права. І. Оскаржуваний наказ порушує вимоги ст.ст. 3, 8, 19, 27, 43, 48, 64, 92 Конституції України, ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст. 1 Європейської соціальної хартії та ст.ст. 2, 5 Кодексу законів про працю України Право на працю належить до основоположних прав людини і громадянина, закріплених у ст. 43 Конституції України, ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст. 1 Європейської соціальної хартії. Відповідно до статті 43 Основного Закону України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З приписів Конституції України вбачається, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Конституційний Суд України у Рішенні від 04.09.2019 №б-р(ІІ)/2019 у справі №3- 425/2018(6960/18) констатував, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором. Зміст права на працю, закріпленого положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення (відсторонення) за будь-яких умов праці. Основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові правовідносини в Україні, є Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Положеннями статті 2 КЗпП України держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню. Держава забезпечує права громадян на працю, у т.ч. на правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 5іКЗпП України). Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи, до яких належить право на працю, у тому числі на заробітну плату, за будь-яких умов не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України, То таких виняткових випадків Основний Закон відносить лише введення воєнного або надзвичайного стану. Важливість основоположного права людини на працю та заробітну плату підтверджує стаття 48 Конституції України, яка підкреслює, що кожен має право недостатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно із приписами п. 1 ч. 1 cт. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Отже, обмеження права на працю, встановленого cт. 43 Конституції України (інше у цій статті не зазначено), може бути здійснено винятково в умовах військового чи надзвичайного стану і виключно законом. Такий висновок підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020. Зокрема, у пункті 3.2 мотивувальної частини цього рішення Конституційний Суд України зазначає, що таке обмеження (конституційних прав і свобод) може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України так званої гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, як підзаконний акт, не може встановлювати обмеження прав та свобод громадяни, які визначені Конституцією та законами України. Уряд не має законодавчих повноважень на такі обмеження відповідно до статті 64 Конституції України. Пункт 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 МІ236 який покладає на керівника роботодавця обов`язок відсторонення працівників від роботи, суперечить статтям 6, 8, 43, 48, 64, 92 Конституції України, а тому не підлягає застосуванню. Зі змісту ч.ч. 1-3, 7 cт. 10 ЦПК України випливає, що суд,

Outcome: partial