Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

У поданій в суд позовній заяві позивач [PERSON] просить зобов`язати ТОВ «Західна агровиробнича компанія» повернути їй земельну ділянку, кадастровий номер 5622685600:01:001:0006 площею 1,8186 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка розташована на території Спасівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, та скасувати рішення державного реєстратора Сапожинської сільської ради Корецького району Рівненської області Побережного Р.М., індексний номер 55669608 від 12 грудня 2020 року про державну реєстрацію права оренди відповідача на вказану земельну ділянку, обґрунтовуючи тим, що 26 вересня 2017 року та 18 березня 2019 року додаткові угоди до договору оренди землі від 10 вересня 2014 року не укладала та не підписувала. Відзив на позов відповідач та пояснення щодо позову третя особа не подавали. Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило. Згідно поданого представником позивача клопотання позовні вимоги підтримує повністю та просить розглянути справу без їх участі. При таких умовах суд вважає за можливе винести заочне рішення по справі на підставі наявних доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5622685600:01:001:0006, площею 1,8186 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка розташована на території Спасівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №059075 від 06 листопада 2006 року. 10 вересня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «ВИР» укладено договір за яким в оренду передано належну орендодавцю земельну ділянку з кадастровим номером 5622685600:01:001:0006 площею 1,82га строком на 5 років, тобто до 09 вересня 2019 року, що узгоджується з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 лютого 2015 року. Відповідно до п.8 указаного договору оренди після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Згідно інформаційної довідки №276150010 від 22 вересня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 08 грудня 2020 року державним реєстратором Сапожинської сільської ради Корецького району Рівненської області Побережним Р.М. внесено запис про прийняте рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 55669608 від 12 грудня 2020 року на підставі додаткових угод від 26 вересня 2017 року та 18 березня 2019 року між ТОВ «Західна агровиробнича компанія», ТОВ «ВИР» та [PERSON] , за якими в оренду відповідача передається спірна земельна ділянки строком до 31 грудня 2021 року з правом пролонгації. Укладення з ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та ТОВ «ВИР» додаткових угод від 26 вересня 2017 року та 18 березня 2019 року та їх підписання [PERSON] категорично заперечує та ці обставини відповідачем не спростовані. Належних та допустимих у розумінні ст.77-78 ЦПК України доказів направлення орендодавцю до закінчення строку дії договору письмового повідомлення про намір продовжити орендарем дію договору оренди земельної ділянки відповідачем суду не надано. А відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.2 ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. За приписами ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц зазначено, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.11.2019 у справі №487/10132/14-ц). Оскільки відповідач володіє спірною земельною ділянкою за відсутності вчиненого правочину, суд вважає, що це є порушенням прав позивача як власника - позбавляє можливості позивача вільно розпоряджатися та користуватися земельною ділянкою, зокрема, передавати в оренду для обраного ним орендаря. Відповідно до положень ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Оскільки з 16 січня 2020 року законодавцем виключено такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право оренди земельної ділянки за відповідачем, яке не ґрунтується на укладених додаткових угодах до договору оренди землі, порушує права та законні інтереси позивача на користування та розпорядження своїм майном, то ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішень державного реєстратора. Аналогічна правова позиція міститься постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі №992/3130/19. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 1816 грн.

Outcome: approved