Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача 46 443,53 гривень заборгованості за кредитним договором, з яких: 28 991,42 гривень - заборгованість за кредитом, 17 452,11 гривень - заборгованість за процентами, а також стягнути на користь відповідача 2270 гривень судового збору. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що 17.05.2017 року на підставі укладеного між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] останній отримав кредит на картку в розмірі встановленого кредитного ліміту, в розмірі 10 000 гривень, який в подальшому збільшено до 27 500 гривень. 21.12.2018 року ПАТ «ПУМБ» змінило тип господарського товариства з публічного на акціонерне. Стверджує, що позивач не виконує свої кредитні зобов`язання протягом тривалого часу, а тому, просить позов задовольнити. В поданому до суду відзиві, відповідач позов не визнав, зазначивши про сплив 3-річного строку позовної давності, а також про необгрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, зокрема те, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування заявленої суми заборгованості за кредитом та відсотками. Крім цього зазначив, що картку від позивача він не отримував та відсутні відомості про строк дії такої. /а.с.42-45/ Ухвалою суду від 24.01.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. /а.с.37-37А/ Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали заяви, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви-анкети на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, відповідно до якого відповідачу надано кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, в розмірі 10 000 гривень, який в подальшому збільшено до 27 500 гривень. /а.с.6,18/ На підтвердження позовних вимог, до матеріалів справи позивачем долучено також Публічну пропозицію та витяг з «Умов надання та обслуговування» /а.с.7-17/, а також розрахунок заборгованості. /а.с.21-23/ За правилами ст. 525 - 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України, строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. 23.11.2020 року позивач надсилав письмову вимогу відповідачу про повернення заборгованості. /а.с.19/ Із встановлених обставин убачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач - споживачем (отримувачем вказаної послуги) та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту та сплати процентів за його користування. Доводи відповідача про те, що останній не отримував кредитної картки спростовуються наявними в справі матеріалами, зокрема, анкетою-заявою, підписанням якої відповідач засвідчив факт отримання платіжної картки разом з ПІН. /а.с.6/ Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, правонаступництва, а згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як убачається зі Статуту АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» останній є правонаступником всіх прав та зобов`янань ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК». /а.с.28-30/ Судом встановлено, що позичальник в порушення умов кредитного договору належним чином не виконав свої договірні зобов`язання, у встановлені строки суму кредиту та відсотки за користування кредитом не повернув. Зі змісту статті 256 ЦК України убачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ч.5 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зважаючи на наведене, для обчислення початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Оскільки умовами договору, викладених в анкеті-заяві, яка містить підпис відповідача встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути заборгованість із встановленим строком виконання такого обов`язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відповідно до ст.267 ЦК України, сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, який суд приймає до уваги, з огляду на його належність та допустимість, в розумінні статтей 77,78 ЦПК України убачається, що останній платіж за квітень 2018 року позичальник здійснив у березні 2020 року та після цього припинив повертати борг. З огляду на вказане саме з 05.03.2020 року право кредитора є порушеним, а відтак, суд не вбачає підстав для застосування наслідків позовної давності до заявлених позовних вимог. Разом з тим, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, в розмірі 27 500 гривень, оскільки, відповідачем неодноразово збільшувався кредитний ліміт, спочатку з 10 до 14 800 гривень, згодом - 12.10.2018 року до 27 500 гривень, що стверджується довідкою, наявною в матеріалах справи /а.с.18/, а позивачем не доведено про отримання більшої кредитної суми. Щодо позовної вимоги про стягнення з позивача процентів за користування кредитом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України. позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, позивачем вимог про стягнення відсотків на підставі ст.625 ЦК України не заявлено. Таким чином, у справі, що розглядається, вимоги про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками після 23.11.2020 року (пред`явлення письмової вимоги) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому з відповідача підлягає стягненню лише 4333,96 гривень. Наведена позиція суду у повному обсязі узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові № 175/4753/15-ц від 06.02.2019. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1 556 грн з розрахунку: 27 500 грн + 4 333, 96 грн х 2270 грн / 46 443,53 грн = 1 556 грн.

Outcome: partial