Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

[PERSON] 10.05.2018 р. звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна Вікторія Іванівна, про визнання заповіту, складеного [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. 24.01.2018р. недійсним, в зв`язку з тим, що на час складання заповіту [PERSON] був тяжко хворий та не мав відповідного обсягу цивільної дієздатності, не розумів значення своїх дій та не міг передбачити їх наслідки. 05.06.2018 р після усунення недоліків відкрито провадження у справі та накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] ,загальною площею 56,0 кв.м, що належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом Четвертої одеської держнотконтори, реєстраційний номер майна 20523852. 30.08.2018 р витребувано від приватного нотаріуса копії заповіту та документів, що посвідчували особу заповідача. 28.02.2020 р. призначено у справі посмертну судово - психіатричну експертизу, для визначення психічного стану [PERSON] в момент складення заповіту .Також витребувано амбулаторну картку, історії хвороби та медичної картки [PERSON] .. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 25.11.2020 р. провадження у справі поновлено . 18.02.2021 р. за клопотанням позивача витребувано копію висновку комісійної судово-медичної експертизи №272 від 22.02.2019р. та копії висновку №27 від 22.01.2020р. повторної комісійної посмертної психіатричної експертизи щодо [PERSON] .. 09.09. 2021 р. підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд. 19.06.2018 р. надійшов відзив відповідачка вважає позов безпідставним і необгрунтованим, таким що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, що поведінка [PERSON] в момент складання заповіту не була вільною або не відповідала його внутрішній волі. Сам факт наявності хвороби , яка діагностована 19.02.2018 р. не вказує безпосередньо на неможливість розуміння значення своїх дій , керування ними та передбачення їх наслідків. 09.10.2018 р. відповідь на відзив - в період з 07.02.2018 р. по 19.03.2018 р [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Одеському обласному протитуберкульозному диспансері. Протоколом патологоанатомічного дослідження №129 зазначено діагноз : «Дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ступеня (грубі порушення когнітивних функцій)». Незадовго до смерті [PERSON] , а також на дату посвідчення заповіту, він був дезорієнтований у просторі і часі: не усвідомлював, що відбувається навколо, хто його відвідує та з якою метою, не усвідомлював значення своїх дій, а також дій оточуючих, міг миттєво змінювати думку та відразу її забувати, подекуди не міг зрозуміти прості речі та словосполучення, які висловлюють інші люди, а потім знову і знову запитував оточуючих про що йщла мова, міг забувати, що необхідно поснідати або повечеряти, бурно виражалася психічна та нервова неврівноваженість до простих речей. Представник позивача звернувся з заявою про підтримання позову та його задоволення, а також розгляд справи в його відсутності. Відповідач неодноразово викликалася до суду належним чином, однак в засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомляла, хоча про розгляд справи знала, раніше подавала відзив. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] був власником квартири на підставі договору дарування від 22.11.2012 р. р№4-1506 за адресою: [ADDRESS] . 24.01.2018 р. [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. і зареєстровано в реєстрі за №127. Згідно до змісту заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження: належну йому квартиру [ADDRESS] заповідав [PERSON] (а.с.103). Відповідно до рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.06.2018 р. справа №522/6319/18 встановлено юридичний факт, що [PERSON] є сином [PERSON] . Підставою для прийнятого рішення є висновок експерта КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» №26 10.04.2018 р. за яким молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що померлий [PERSON] [INFO] , може являтися біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , з ймовірністю 99,98%, таким чином , батьківство практично доведено (а.с.28-34 ). В провадженні Малиновського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа №521/7779/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна Вікторія Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 12.11.2020 р. вказаний позов задоволено, визнано недійсним договір від 24.01.2018р. купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною та скасовано запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на дану квартиру. Рішення набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 08.06.2021 р. Малиновський районний суд м.Одеси встановив, що [PERSON] будучи сином померлого [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіної Т.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та за заявою позивача заведено спадкову справу №21/2018 . Також після оцінки письмових доказів, висновків експертиз, пояснення свідків, судом зроблено висновок, що в момент складання та підписання 24.01.2018 р. договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] дійсно не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати своїми діями. Окремо необхідно звернути увагу на те, що за висновком судово-медичної експертизи складеного експертами Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи №272, який складено на виконання ухвали Малиновського районного суду м.Одеси від 25.10.2018 р. [PERSON] хворів туберкульозом легенів (дісіменірована форма) з 1987 р. З 2012 р. з приводу даної патології лікування не приймав. Дане захворювання носить хронічний характер, з періодичним загостренням, стан прогресивно погіршувався, внаслідок чого розвинулася двостороння крупновогнищева пневмонія. Стан здоров`я погіршився задовго до його госпіталізації (07.02.2018 р), він страждав на вказані захворювання і на момент складання та підписання 24.01.2018 р. договору купівлі-продажу . З урахуванням відсутності лікування [PERSON] та наростання інтоксикації різко знижується уважність, пам`ять, наступають зміни в емоційно-волевій сфері. Таким чином, дані захворювання, безсумнівно, супроводжувалися психічними розладами вищезазначеного характеру, і дані психічні розлади мали місце на момент складання та підписання 24.01.2018 р. договору купівлі-продажу. Слід зазначити, що виходячи з клініки захворювання, останні місяці життя такі психічні розлади носили постійний характер, тобто не супроводжувалися суттєвим поліпшенням психічного стану. З урахуванням свого стану здоров`я [PERSON] не був дієздатним, не міг усвідомлювати та керувати своїми діями на момент складання та підписання договору купівлі-продажу 24.01.2018 р., тобто він був у стані абсолютної неспроможності. Відповідно до висновку судово-психіатричних експертів №27 КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради» від 22.01.2020 р. складений на виконання ухвали Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2019 р., [PERSON] за життя та безпосередньо станом на 24.01.2018 р. , на момент складання та підписання оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , виявляв клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «Вираженого органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу із когнітивними розладами (змішаного генезу, внаслідок полі органної патології)» , що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06.8» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10 -го перегляду, який за впливом на його вольові, критичні та когнітивні функції був настільки вираженим, що абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто він був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними 24.01.2018 р. Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з нормами ч.1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з нормами ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону . Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення місцевим судом оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року),зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Аналізуючи усі докази в сукупності , суд дійшов висновку, що доводи позивача, який є спадкоємцем [PERSON] знайшли своє підтвердження належними доказами. Судом враховуються висновки Малиновського районного суду м.Одеси від 12.11.2020 р щодо встановлених обставин, які не підлягають доказуванню в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, а також враховується, як письмовий доказ, висновок судово-психіатричних експертів №27 КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради» від 22.01.2020 р., за яким експертами встановлено, що [PERSON] позбавлений був здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто він був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними 24.01.2018 р. Отже, є всі законні підстави для визнання недійсним заповіту від 24.01.2018 р. В силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Outcome: approved