Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

Представник позивача Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району звернувся 07 жовтня 2020 року до суду з позовом до [PERSON] про визнання Державного акту на право постійного користування землею недійсним. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Свої позовні вимоги представник позивача Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району обґрунтовує тим, що під час надання звернення [PERSON] до позивача із заявою стосовно приватизації земельної ділянки орієнтовною площею 5,00 га, як члену фермерського господарства «Волдія», яка розташована на території Мологівської (колишньої Випасненської) сільської ради, для ведення фермерського господарства, із земель, які раніше були надані ФГ «Володія», загальною площею 20,28 га (кадастровий номер 5120882000:01:00160480), згідно Державного акту на право постійного користування землею, який зареєстровано в Книзі реєстрації Державних актів на право постійного користування землею за №2 26.03.1993 року, було встановлено, що в Державному акті на право постійного користування землею, що наданий відповідачу [PERSON] , зроблено виправлення запису стосовно номеру реєстрації даного акту в Книзі реєстрації Державних актів на право постійного користування землею. Після відповідних запитів до Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м.Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, було виявлено, що спірний Державний акт на право постійного користування землею не видавався, рішення сесії, на базі якого начебто був виданий зазначений вище Державний акт не приймалось, а отже відповідач [PERSON] неправомірно користується земельною ділянкою, площею 20,28 га. У зв`язку з вищезазначеним, представник позивача Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району звертається до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею, на підставі якого [PERSON] 26 березня 1993 року було надано у постійне користування земельну ділянку, яка розташована на території Мологівської (колишньої Випасненської) сільської ради, для ведення фермерского господарства, із земель, які раніше були надані ФГ «Володія», загальною площею 20,28 га (кадастровий номер 5120882000:01:00160480). Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.10.2020 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. 05 лютого 2021 року від адвоката Бондаренко Г.Є., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву позивача. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2021 року було задоволено клопотання адвоката Бондаренко Г.Є., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] про витребування доказів по справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.05.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні представник позивача Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району - Бережна О.В. просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, а також наголошувала на тому, що показання свідків [PERSON] , [PERSON] не можуть підтвердити правомірність та законність спірного Державного акту на право постійного користування землею, адже суд має брати до уваги у першу чергу документи, які підтверджують, що спірний Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою не видавався, рішення сесії про виділення спірною земельної ділянки відповідачу [PERSON] не приймалось. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, проте адвокат Бондаренко Г.Є., яка діє в його інтересах заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, оскільки відповіді від державних органів, які були надані стороною позивача не можуть підтвердити той факт, що спірний Державний акт на право постійного користування землею не реєструвався, а відповідне рішення сесії не приймалось. Окрім того, стороною позивача не було надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірний Державний акт є підробленим. До того ж, відповідач [PERSON] безперервно з 1993 року відкрито користується спірною земельною ділянкою, обробляє її, сплачує відповідні податки. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі Державного акту на право постійного користування землею, який видано на підставі рішення Випасненської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області №б/н, відповідачу [PERSON] було передано у постійне користування земельну ділянку площею 20,28 гектарів у межах згідно з планом. Зазначений вище акт начебто було зареєстровано в Книзі реєстрації Державних актів на право постійного користування землею за №2 (номер з виправленням). Представник позивача Мологівської сільської ради 18.05.2020 року звернувся до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області з заявою про внесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення [PERSON] та посадовими особами Випасненської сільської ради злочинів, передбачених ст.ст. 358, 190 КК України. Проте, у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення та враховуючи, що в матеріалах перевірки вбачаються цивільно-правові відносини, які є компетенцією цивільного судочинства, представнику позивача було рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується листом Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області №63/4229 від 15.03.2021 року. Згідно Листа №615/124-19 від 07.03.2019 року Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, згідно наявних у міськрайонному управління Книг реєстрації державних актів на право постійного користування землею та других примірників державних актів, станом на 31.12.2012 року, відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право постійного користування землею на вищевказану земельну ділянку гр. [PERSON] .. Згідно повідомлення Архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області №24/01-24/27 від 22.02.2019 року, у протоколі 12 сесії ХХІ скликання Випасненської сільської ради та прийнятих на цій сесії рішеннях від 25.03.1993 року відомостей про розгляд питання чи прийнятого рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 20,28 га для ведення селянського (фермерського) господарства не виявлено. Відповідно до повідомлення Мологівської сільської ради №479/зем від 20.01.2021 року, Випасненською сільською радою до Мологівської сільської ради не передавались на зберігання книги реєстрації актів на право постійного користування землею. Книги реєстрації актів на право постійного користування знаходяться на зберіганні у Міськрайонному управлінні у Білгород-Дністровському районі та м.Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. У Мологівській сільській раді не зберігаються будь-які примірники державних актів, які видані на ім`я [PERSON] .. Згідно повідомлення Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м.Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №3/124-21 від 05.01.2021 року, наданого на адвокатський запит адвоката Бондаренко Г.Є., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] , станом на теперішній час Книга реєстрації державних актів на право постійного користування землею на території Випаснянської сільської ради за період 1992-1993 рр. в архіві Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м.Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області відсутня. Другі примірники державних актів на право постійного користування землею на ім`я гр. [PERSON] в архіві управління також відсутні. Як вбачається з відповіді Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м.Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №112/124-21 від 05.02.2021 року, згідно земельно-облікових даних форми державної статистичної звітності 6-зем станом на 01.01.2016 року, на території Випасненської сільської ради, рахується земельна ділянка площею 20,00 га за землекористувачем ФГ «Волдія» [PERSON] і обліковується, як: селянські (фермерські) господарства (рядок 18), вид угідь: рілля (графа 5). Земельна ділянка віднесена до земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до наявної копії піврічного звіту станом на 01.07.2005 року (форми 2-зем) та долученого до нього списку землевласників та землекористувачів по Випасненській сільській раді, за №23 списку, рахується землекористувач СФГ «Колос» [PERSON] .. Площа земельної ділянки 20,00 га, втому числі 20,00 га ріллі. Згідно повідомлення Головного управління ДПС В Одеській області, Фермерске господарство «Волдія», керівником якого є відповідач [PERSON] , сплачує земельний податок за земельну ділянку площею 20,2778 га, за цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, по Мологівській ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомив, що він працював головою Випасненської сільської ради в період з 1985 рік по 1998 рік та пам`ятає, що відповідач [PERSON] звернувся до сільської ради з заявою про виділення спірної земельної ділянки. Це питання було винесено на сесію та сесією депутатів Випасненської сільської ради було прийнято рішення про виділення земельної ділянки відповідачу. Оглянувши у судовому засіданні спірний Державний акт на право постійного користування землею №2, який зареєстровано 26.03.1993 року, [PERSON] зазначив, що його підпис та печатка є дійсними. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомив, що в період з 1987 року по 1999 рік він працював на посаді заступника голови Випасненської сільської ради, потім до 2011 року він працював на посаді голови Випасненської сільської ради. Оскільки він був головою земельної комісії, він здійснював інспектування використання землі людьми та зазначив, що особисто був присутнім на сесії Випасненської сільської ради, коли було прийнято рішення про виділення відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки. Питаннями розробки технічної документації сільська рада не займалась, тому він не знає чому вона відсутня. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.2 ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно п.а) ч.1 ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад. Відповідно до ч.1 ст.22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Як передбачено ч.2 ст.78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.1 ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповдіно до ч.1 ст.117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. Аналогічну правову процедуру щодо передачі земельних ділянок у власність та користування громадян містили норми Земельного Кодексу УРСР від 18.12.1990 року, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин сторін. Так, згідно ст.17 ЗК УРСР від 18.12.1990 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Аналогічні норми містить і ст.19 ЗК УРСР від 18.12.1990 року щодо надання земельних ділянок у користування, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин сторін. Зокрема, ст.19 ЗК УРСР від 18.12.1990 року, передбачено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їхмежами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обґрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Відповідно до ст.23 ЗК УРСР від 18.12.1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч.1 ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Порядок виготовлення та видачі державних актів на право постійного користування на земельні ділянки на момент виникнення спірних правовідносин, було визначено Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право володіння і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, яка затверджена Держкомземом України 26 листопада 1991 року та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої Держкомземом України 15.04.1993 року. Відповідно до п.1.6. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої Держкомземом України 15.04.1993 року, виготовлення державних актів на право приватної власності на землю, постійного користування землею та колективної власності на землю, що видаються садівницьким товариствам, провадиться після винесення в натуру (на місцевість) меж земельних ділянок за проектами їх відведення. Як передбачено п.1.8. зазначеної вище Інструкції, технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами; при складанні державних актів на право постійного користування землею, що видаються підприємствам, установам і організаціям на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення відповідного органу про надання земельної ділянки; журнали і абриси геодезичних вимірювань; каталог координат окружної межі землекористування; план земельної ділянки; відомість обчислення площ; експлікацію земельних угідь; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Технічна документація по складанню державних актів зберігається у відділах земельних ресурсів районних державних адміністрацій, міських (міст обласного підпорядкування) відділах земельних ресурсів, управліннях земельних ресурсів Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до п.4.2. зазначеної вище Інструкції, другі примірники державних актів і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), а також книги їх реєстрації зберігаються у вогнетривких шафах у тих органах, що здійснювали їх видачу і реєстрацію. Суд звертає увагу, що згідно Додатку №3 до зазначеної вище Інструкції, до Книги записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (громадянами), під час реєстрації Державного акту, зазначається його серія та номер, проте спірний Державний акт на право постійного користування землею №2, який зареєстровано 26.03.1993 року взагалі не містить серії на номеру. Окремо суд звертає увагу сторін, що в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, стороною відповідача [PERSON] не надано до суду ані копії рішення сесії Випасненської сільської ради від 25.03.1993 року, якою йому начебто було виділено спірну земельну ділянку, ані розробленої технічної документації на спірну земельну ділянку, ані проекту її відведення. Як вбачається з повідомлення Архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області №24/01-24/27 від 22.02.2019 року, у протоколі 12 сесії ХХІ скликання Випасненської сільської ради та прийнятих на цій сесії рішеннях від 25.03.1993 року відомостей про розгляд питання чи прийнятого рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 20,28 га для ведення селянського (фермерського) господарства не виявлено. Тобто, судом достеменно встановлено, що рішенням 12 сесії ХХІ скликання Випасненської сільської ради не приймалось рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 20,28 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] , [PERSON] , адже відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто, факт правомірного користування земельною ділянкою може бути підтверджений тільки відповідними документами, зокрема рішенням сесії відповідного органу місцевого самоврядування, технічною документацією на відповідну земельну ділянку, проектом її відведення, тощо. Посилання сторони відповідача [PERSON] на те, що останній вже тривалий час відкрито користується спірною земельною ділянкою, сплачує за неї відповідні податки та обов`язкові платежі не може виступати належним та допустимим доказом правомірності такого користування. Відповідно абзацу 2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України). Відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі №6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Саме така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в Постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2824цс15. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). При цьому, щодо решти доводів сторін, слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року). Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи, оскільки суд у відповідності до норм ч.7 ст.81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до [PERSON] про визнання Державного акту на право постійного користування землею недійсним є доведеними, обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому підлягають задоволенню з підстав, наведених в описовій частині рішення. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved