Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

В червні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що позивачу одноосібно на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Разом із позивачем в зазначеній квартирі зареєстрована її донька - [PERSON] . Однак, відповідач не проживає в житловому приміщенні вже 17 років у зв`язку з тим, що остання у 2004 році емігрувала до США, де проживає постійно, згодом в 2011 році набула громадянство США. З 2004 року відповідач не поверталась до України, не проживає в квартирі позивача, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, не залишила особистих речей в квартирі, квартирою не цікавиться, повертатись до України не планує. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Окрім того, просила судові витрати покласти на позивача. 17.01.2022 представник [PERSON] адвокат Неселовська В.В. скерувала до суду відзив на позовну заяву, в якому визнає пред`явлений позов та просить задовольнити позов. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. З огляду на наведене, зважаючи на належне повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, визнання відповідачем позовних вимог, вимоги розумності строку судового розгляду, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка позивача та відповідача не призводить до неможливості вирішення спору по суті. З урахуванням положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 19.11.2004, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи №65492816 від 13.07.2021 за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10.07.1985. Відповідно до акту від 29.06.2021, складеного та підписаного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають в [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не проживає за місцем реєстрації з липня 2004 року. Відповідно, відповідач втратив інтерес до квартири, у добровільному порядку залишивши її як своє місце проживання. Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності без позбавлення права користування і володіння майном. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, сторони не пов`язані спільним побутом, при цьому, відповідач не несе витрат по утриманню квартири, що створює позивачу додатковий тягар, оскільки останній зобов`язаний сплачувати комунальні послуги з урахуванням факту реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Отже, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. При вирішенні питання про стягнення судового збору, суд враховує клопотання позивача, яка відмовилась від свого права на відшкодування судових витрат.

Outcome: approved