Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

Позивач КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про солідарне стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за період часу з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2021 року, у розмірі 13 616,67 гривень, які складаються із суми заборгованості по наданим послугам - 10 533,69 гривень; втрат за індексом інфляції в сумі 2 229,17 грн. та 3% річних в сумі 853,81 гривень, за адресою: [ADDRESS] , оскільки свої зобов`язання щодо оплати послуг останні виконували не належним чином, у зв`язку з чим за ними утворилася вищезазначена сума заборгованості. У судове засідання представник позивача не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про час та місце слухання справи повідомлялися шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення, про причини своєї неявки суд не повідомили. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Довідкою виданою КП «ЖЕО №2» підтверджується, що квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності належать співвласникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розрахунками, наданими позивачем, підтверджується наявність заборгованості за період часу з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2021 року, у розмірі 13 616,67 гривень, які складаються із суми заборгованості по наданим послугам - 10 533,69 гривень; втрат за індексом інфляції в сумі 2 229,17 грн. та 3% річних в сумі 853,81 гривень. За правилами статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. В ст. 162 ЖК України закріплено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Обов`язки споживача житлового приміщення щодо своєчасної оплати житлово-комунальних послуг закріплений в ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також в пункті 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року (у редакції Постанови КМУ №45 від 24.01.2006 року). Згідно п.2 ч.1 ст.13 Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). З матеріалів, доданих до позовної заяви вбачається, що відповідачі користувалися наданими послугами з 01 липня 2015 року по 07 липня 2021 року, за умов відсутності врегулювання відносин договором. Верховний Суд України у справі № 6-56220св10, рішення від 07.09.2011 року та у справі №6-2951цс15 рішення від 20.04.2016 року, зазначив, що «відсутність укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для звільнення споживача від оплати спожитих житлово-комунальних послуг». Суд вважає, що обов`язок власників житла сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги за відсутності укладеного договору, встановлений законом, тому враховуючи наявність заборгованості за період часу з 01 липня 2015 року по 07 липня 2021 року, позов підлягає задоволенню в цій частині і солідарному стягненню суми боргу з відповідачів. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 905/21/19 було наведено формулу, за якою необхідно розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу в цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу в цьому ж місяці). Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції повинен визначатися, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений статистикою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Такий порядок застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань". Враховуючи зазначений порядок, суд вважає, що позивач при наданні до суду розрахунку інфляційних втрат не вирахував з загальної суми інфляції суми дефляції, яка відбувалась в місяцях, а саме: липень, серпень, жовтень 2015 року; лютий, червень, липень, серпень 2016 року; серпень 2017 року; липень 2018 року; червень, липень, серпень, грудень 2019 року; лютий, липень, серпень 2020 року, відповідно, сума інфляційних втрат підлягала зменшенню. Згідно положень ст. 13 ЦПК України де закріплено, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд вважає, що позивачем не наданий належний, допустимий доказ розрахунку інфляційних втрат, тому в цій частині позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що з відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , необхідно стягнути в солідарному порядку суму заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та трьох відсотків річних за період часу з 01 липня 2015 року по 10 липня 2021 року, у розмірі 11834,95 гривень, яка складається із суми заборгованості по наданим послугам - 11617,85 грн. за вирахуванням сплаченої суми у розмірі 523,02 гривні та 3% річних в сумі 740,12 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 1973,91 гривень. 08 липня 2021 року між відповідачем [PERSON] та КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради, в особі начальника Ландар О.М., було укладено Договір №0110952. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В ч.1 ст.629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд вважає, що з моменту укладання договору, сторони, а саме: [PERSON] та КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради, набули права та обов`язки, тому відсутні законні підстави для стягнення з інших осіб сум заборгованості, тобто [PERSON] і [PERSON] не є належними відповідачами з 08 липня 2021 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, у відповідачки [PERSON] відсутня заборгованість за період часу з 08 липня 2021 року по 30 листопада 2021 року. Вона навіть сплатила 2107,55 гривень, замість необхідних 1284,90 гривень. Суд дійшов висновку, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 625, 626,629 ЦК України,

Outcome: partial