Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

06 вересня 2016 року позивач ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім.. Я.Ю. Осади» звернулося до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування позову позивач зазначило, що внаслідок не виконання директором державного підприємства [PERSON] рішення апеляційного суду про поновлення на роботі працівника [PERSON] , рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 32440,26 грн. та сплачений судовий збір. А отже в порядку ст.. 237 КЗПП за відповідача підлягає стягненню зазначена сума. Представник позивача у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явився, своїм правом на подання відзиву не скористався. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Наказом №130-к від 28 серпня 2014 року звільнено з 01.09.2014 р. [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення [PERSON] та поновлено її на роботі у ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім.. Я.Ю. Осади» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. 31 грудня 2016 року наказом міністра Економічного розвиту і торгівлі України Абрамовчуса А. №209-ц увільнено від виконання обов`язків директора ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім.. Я.Ю. Осади» [PERSON] з 11.01.2016. Наказом №4-К від 12.01.2016 директором [PERSON] поновлено [PERSON] на посаді завідувача відділу управління персоналом та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року стягнуто з ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім.. Я.Ю. Осади» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 32440,26 грн.та судовий збір в розмірі 551,20 грн. Норми права, застосовані судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом. Відповідно до частин 1-3 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно пункту 8 частини 1 статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли , зокрема, службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; Відповідно до статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Згідно статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №200/14798/15-ц тлумачення вимог ст. 237 КЗпП України та ст. 35 ЦПК України 2004 року (аналогічне положення міститься у ст. 53 ЦПК України в редакції 2017 року) з огляду на можливість покладення персональної відповідальності за незаконне застосування до працівника дисциплінарних стягнень на посадову особу, якою видано акт про застосування заходу стягнення, дає підстави для висновку про необхідність її залучення до участі у справі про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності як третьої особи. Результати розгляду трудового спору щодо необґрунтованого застосування роботодавцем до працівника стягнень за порушення трудової дисципліни з огляду на конструкцію норми ст. 237 КЗпП України можуть мати наслідки для покладення на службову особу, винну у незаконному звільненні працівника, обов`язку з покриття шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації після оплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Правовий висновок, що зафіксований у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №303/988/16-ц, засвідчив, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України від 18 березня 2004 року (аналогічне положення міститься і в ч. 4 ст. 82 ЦПК України в редакції 2017 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Висновки суду. [PERSON] не брала участі у справі №201/12637/14-ц за позовом [PERSON] до ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім.. Я.Ю. Осади» про зобов`язання вчинити дії, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, тому судове рішення, ухвалене за наслідками розгляду справи, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи. Наведене означає, що у цій справі позивач повинен довести обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Крім того, за змістом пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність службової особи у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з середнього заробітку за час вимушеного прогулу можлива лише за наявності вини такої особи. Норми статей 12 і 81 ЦПК України вказують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, об`єктивних і переконливих доказів про те, що саме з вини [PERSON] було завдано позивачу матеріальної шкоди у заявленому ним розмірі останнім надано не було, а матеріали справи їх не містять. Жодного належного та допустимого доказу перебування на посаді директора у період ухвалення рішення апеляційної інстанції та його виконання не надано, як і не надано доказів протиправної поведінки відповідача, наслідку та причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою та наслідками. Відтак, в задоволенні позову про відшкодування шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed