Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

15.04.2021р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із цивільним позовом до Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, в якому просить стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду, що була заподіяна пошкодженням мотоциклу марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну [NUMBER] . В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що його 08.03.2016р. було затримано Літинським ВП Калинівського ВП ГУНП України у Вінницькій області за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та 09.03.2016р. у нього вилучено мотоцикл марки «Viper 200N», який визнано речовим доказом у справі, та на який ухвалою слідчого судді Літинського районного суду Вінницької області від 11.03.2016р. накладено арешт. Згідно постанови заступника начальника СВ Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП України у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Додукала П.А. від 12.03.2016р., даний транспортний засіб поміщено на зберігання до Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП України у Вінницькій області. Під час розгляду кримінального провадження, мотоцикл марки «Viper 200N» було доставлено на територію Калинівського ВП ГУНП України у Вінницькій області, для його огляду судом. При цьому, під час транспортування, мотоцикл перевозився уповноваженим працівником Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП України у Вінницькій області [PERSON] на своєму особистому легковому автомобілі, а саме в причепі, та не був зафіксований, в результаті чого був суттєво пошкоджений та прийшов в непридатний стан. Вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 15.01.2021р., скасовано арешт на мотоцикл марки «Viper 200N», який визначено повернути йому. Звернувшись до Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП України у Вінницькій області з метою повернення транспортного засобу, виявилось, що останній перебуває у непридатному для використання стану, оскільки він взагалі не заводиться, на ньому наявні подряпини, потертості, вм`ятини, гума на колесах зношена. Вважає, що внаслідок безвідповідальності та бездіяльності осіб, у яких на зберіганні залишився мотоцикл, останній перетворився на металобрухт, а тому вимушений звернутися із вказаним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 20.05.2021р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 15.06.2021р., замінено первісного відповідача на належного, а саме Вінницьке районне управління поліції ГУНП у Вінницькій області на Головне управління Національної поліції у Вінницькій області. У відзиві на позовну заяву, що надійшов до канцелярії суду 05.07.2021р., та зареєстрований за Вх.№ 6653/21, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, оскільки зокрема останнім не доведено жодними належними доказами факту спричинення йому майнової шкоди; протиправність дій посадових осіб Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП України у Вінницькій області, які б перебували у причинному зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 19.07.2021р., до участі у справі в якості співвідповідача залучено Державну казначейську службу України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.08.2021р., позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи, закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У відзиві на позовну заяву, що надійшов до канцелярії суду 05.10.2021р., та зареєстрований за Вх.№ 9787/21, Головне управління Державної казначейської служби України просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, оскільки зокрема останнім не доведено жодними належними доказами факту спричинення йому майнової шкоди; протиправність дій посадових осіб органу поліції, які б перебували у причинному зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат ШИМОТЮК О.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у поданій позовній заяві. Представники відповідача (співвідповідача) - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили у їх задоволенні позивачу відмовити у повному обсязі з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.05.2018р. № 922/2026/17, від 21.09.2018р. у справі № 910/19960/15). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України. Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень шляхом вилучення майна, належного позивачеві, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди. Згідно із частин першої, другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. У випадку заподіяння шкоди органами державної влади, вона відшкодовується незалежно від їх вини. Єдині правила вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів, цінностей та іншого майна на стадії дізнання, досудового слідства і судового розгляду, а також порядок виконання рішень органів досудового слідства, дізнання і суду щодо речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна встановлюються Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженою наказом Генерального прокурора України, Голови Державної податкової адміністрації України, в.о. Голови Верховного Суду України, Міністра внутрішніх справ України, Голови Служби безпеки України, Голови Державної судової адміністрації України № 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010р. (далі - Інструкція). Пунктом 12 Інструкції передбачено, що під час зберігання і передачі речових доказів, цінностей, документів та іншого майна вживаються заходи для забезпечення належного зберігання у вилучених об`єктів ознак і якостей, які визначають їх значення як речових доказів у кримінальних справах і які є на них, а також зберігання самих речових доказів, ознак і якостей з метою можливості їх подальшого цільового використання (якщо вони не можуть бути передані на зберігання потерпілим, їх родичам або іншим особам, а також організаціям). Речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації, про що складається протокол. Відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий, в суді - суддя, відповідальний працівник апарату суду або керівник апарату суду, а в експертній установі - співробітник експертної установи, у віданні якого речові докази перебувають у відповідний період, або керівник експертної установи (п. 13 Інструкції). Відповідно до пункту 14 Інструкції відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді. Згідно з пунктом 33 Інструкції забороняється розміщення на зберігання речових доказів та інших об`єктів в умовах і стані, що може призвести до їх пошкодження та неможливості подальшого дослідження та використання як доказів. У разі необхідності повинні вживатися невідкладні заходи щодо приведення вилучених об`єктів у стан, який дозволяє їх подальше зберігання. Пунктом 49 Інструкції речові докази, розміщені в спеціальних сховищах, а також ті, які не знаходяться разом із справою, зараховуються за тим органом, куди передається кримінальна справа, про що надсилається повідомлення за місцем зберігання речових доказів і робиться відмітка в книзі про те, в кого вони перебувають на зберіганні. Відповідальність за збереження речових доказів несе особа, відповідальна за зберігання речових доказів органу, де вони зберігаються. Відповідно до пунктів 82, 83 Інструкції прокурори, начальники слідчих підрозділів, начальники органів дізнання, керівники апаратів судів, за обов`язковою участю особи, відповідальної за збереження речових доказів, зобов`язані не рідше одного разу на рік перевіряти стан та умови зберігання речових доказів, правильність ведення документів по прийому, обліку, передачі відповідно до цієї Інструкції. За результатами перевірки складається акт, що надсилається керівникам вищого рівня прокуратур, слідчих підрозділів, органів дізнання та керівникам апаратів вищестоящих судів, які зобов`язані вживати заходів до обладнання спеціальних приміщень і сховищ для речових доказів, цінностей та іншого майна, вимагати забезпечення належних умов їх зберігання. 07.12.2012р. Постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012р. «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» було введено в дію Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5, 6 Порядку умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. У разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання. У разі закриття слідчим, прокурором кримінального провадження питання про речові докази вирішується у відповідній постанові слідчого, прокурора. Пунктом 11 Порядку передбачено, що запис про вилучені (отримані) речові докази робиться у книзі обліку відповідальною особою на підставі протоколу, в якому зафіксовано факт їх вилучення (отримання), поданого слідчим, який здійснює кримінальне провадження. Якщо речові докази залишаються в матеріалах кримінального провадження і здаються на зберігання до обладнаного приміщення чи спеціального сейфа або передаються на зберігання до іншого місця зберігання, визначеного в цьому Порядку, в книзі обліку робиться відповідна відмітка із зазначенням прізвища слідчого, який здійснює кримінальне провадження. Після передачі речових доказів до іншого місця зберігання, визначеного у цьому Порядку, слідчий у строки, зазначені в пункті 10 цього Порядку, зобов`язаний надати відповідальній особі копії документів, які підтверджують факт передачі речових доказів. Відповідно до пункту 16 Порядку перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу. Згідно з пунктом 28 Порядку речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, які через громіздкість або з інших причин, визначених у Кримінальному процесуальному кодексі України, не можуть зберігатися без зайвих труднощів в обладнаних приміщеннях або в інших місцях зберігання, визначених у пунктах 17-26 цього Порядку, передаються (крім випадків, коли такі речові докази повернуто власникові або передано йому на відповідальне зберігання) за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду торговельному підприємству для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження. Судом встановлено, що в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016020210000084 від 09.03.2016р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, досудове розслідування якого здійснювало СВ Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, у позивача [PERSON] був тимчасово вилучений мотоцикл марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну [NUMBER] , що підтверджено протоколом огляду місця події від 09.03.2016р. (а.с.7). На підставі постанови заступника начальника СВ Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Додукала П.А. від 12.03.2016р., вказаний мотоцикл марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну [NUMBER] , визнаний речовим доказом в кримінальному провадженні № 12016020210000084, який передано на зберігання до Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області (а.с.9). Відповідно до ухвали слідчого судді Літинського районного суду Вінницької області від 11.03.2016р. у справі № 137/756/16-к, на мотоцикл марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну [NUMBER] , накладено арешт (а.с.6). За вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 15.01.2020р. у справі №137/1435/16-к, яким [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та вирішене питання про долю речових доказів, зокрема скасовано арешт мотоциклу марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну [NUMBER] , який визначено повернути його законному володільцю [PERSON] (а.с.10-14). 02.03.2020р. даний вирок суду надійшов на адресу Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, на виконання якого на поштову адресу [PERSON] органом поліції направлено листи за вих.№ 2276/220/01-2020 від 07.04.2020р., 4455/220/01-2020 від 02.07.2020р., 6632/220/01-2020 від 30.09.2020р., із повідомленням про необхідність отримання належного йому мотоциклу марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну [NUMBER] (а.с.51). Проте, позивач [PERSON] відмовився забрати даний транспортний засіб із Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, мотивуючи свою відмову тим, що мотоцикл за період зберігання у вказаному органі поліції, прийшов у непридатний для використання стан, з приводу чого неодноразово звертався до компетентних органів із відповідними заявами та скаргами (а.с.45-48). За результатами письмових звернень [PERSON] з приводу пошкодження поліцейськими мотоциклу марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну 164FMLI4A02538, компетентними органами поліції були проведені перевірки, за результатами яких дані обставини не знайшли свого підтвердження (а.с.57-77). Так, з довідки про результати розгляду звернення [PERSON] за фактом пошкодження речового доказу по кримінальному провадженні, складеної 04.03.2020р. інспектором СКЗ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції Бельдій А., затвердженої 04.03.2020р. т.в.о.начальника Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області Коробчинським К. (а.с.57); довідки про результати розгляду скарги [PERSON] за фактом неповернення речового доказу по кримінальному провадженні, складеної 02.07.2020р. інспектором СКЗ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції Бельдій А., затвердженої 03.07.2020р. начальником Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області Коробчинським К. (а.с.72); довідки про результати розгляду скарги [PERSON] за фактом можливих неправомірних дій посадових осіб Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, складеної 04.11.2020р. заступником начальника - начальником СВ Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції Самолюк І., затвердженої 04.11.2020р. начальником Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області Коробчинським К. (а.с.65), вбачається, що після огляду мотоциклу марки «Viper 200N», червоного кольору, із заводським номером рами [NUMBER] , двигуну [NUMBER] , встановлено, що ніяких пошкоджень на цьому транспортному засобі не виявлено, а тому викладені у зверненнях [PERSON] факти пошкодження мотоциклу під час його зберігання в Літинському ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, не знайшли свого об`єктивного підтвердження. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Щодо свідка [PERSON] , то він не був очевидцем вилучення транспортного засобу у [PERSON] та умов його тимчасового зберігання на майданчику Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, а тому він не є носієм інформації щодо обставин, які підлягають з`ясуванню під час розгляду даної цивільної справи. Надані фотознімки транспортного засобу є неналежними доказами, а тому не приймаються судом до відома. Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України) За правилами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у поданій позовній заяві щодо заподіяння йому майнової шкоди суду не надано, факт завдання йому такої шкоди перед судом не доведено. Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушених посадовою або службовою особою відповідача прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, позов про відшкодування майнової шкоди задоволенню не підлягає. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed