Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Бугар Н.Й. на спадкове майно за адресою: [ADDRESS] (надалі - Свідоцтво) та скасування його у відповідній частині. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами щодо наявності підстав для визнання недійсним Свідоцтва, виданого на ім`я [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини за [PERSON] , яка померла [INFO] мав право на обов`язкову частку в спадщині та прийняв її, оскільки проживав разом з нею та утримував її. Відповідач проживала в м.Києві та доглядом за померлою не займалася. В судове засідання позивач не з`явився, натомість подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Треті особи в судове засідання не з`явилися, пояснень щодо суті спору не надали. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання Свідоцтва недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Батьками сторін по справі є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , а.с. 9). На підставі заповіту від 18 лютого 2016 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона, за законом матиме право заповіла своїй доньці [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , 09.10.2020 подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та звернулася до приватного нотаріуса Бугар Н.Й. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Згідно з даними довідки від 9 жовтня 2020 року №544 на день смерті [PERSON] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані і проживали: [PERSON] . \~ \~ \~ \~ \~3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним Свідоцтво як таке, що видано без врахування його права на обов`язкову частку у спадщині як інваліда та особи, яка постайно проживача з спадкодавцем на момент її смерті. Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини першої\~статті 1217 Цивільного кодексу України\~ спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (статті 1223 Цивільного кодексу України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину (статті 1296 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Згідно з нормами статі 69 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (06.10.2020 день смерті спадкодавця [PERSON] ) нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Так, частиною першою\~статті 1241 Цивільного кодексу України\~ передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах щодо спадкування»\~за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений\~статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Таким чином, інститут обов`язкової частки встановлює виключення із принципу свободи заповідального розпорядження, що має на меті захист майнових інтересів окремих спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у соціально-майновому аспекті. Право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця за наявності однієї з таких умов: він не вказаний у заповіті зовсім; у заповіті міститься положення про усунення його від права на спадкування або цьому спадкоємцю залишено частку у спадщині, меншу від належної йому обов`язкової частки. Безумовний характер права на обов`язкову частку у спадщині означає, що це право не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця, інших обставин та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Особистий характер права на обов`язкову частку полягає в тому, що це право належить виключно особам, зазначеним у ст. 1241 Цивільного кодексу України і не може переходити до інших осіб, навіть якщо вони є спадкоємцями за законом чи за заповітом. Спадкування обов`язкової частки є правом, а не обов`язком спадкоємця і реалізується лише в разі прийняття ним спадщини. При цьому слід враховувати особливості прийняття спадщини окремими особами, які визначені статтями 1268 та 1269 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини третьої цієї статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, відповідно до частини першої статі 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. \~Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Суб`єкт права на обов`язкову частку може пред`являти до решти спадкоємців та інших осіб вимоги, пов`язані з захистом його спадкових прав на обов`язкову частку, зокрема про визнання права на спадкування, про перерозподіл спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та ін. При визначенні поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права на обов`язкову частку у спадщині в контексті із заявленими позовними вимогами слід виходити з положень Сімейного кодексу України та законодавства про пенсійне забезпечення Згідно із частиною третьою статті 75 Сімейного кодексу України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, що діяла на час смерті [PERSON] , непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого\~статтею 26\~цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. З даних довідки МСЕ №0110840 від 01.10.09 (а.с. 16) вбачається, що [PERSON] є інвалідом першої групи, інвалідність встановлена безтерміново. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, [PERSON] на момент смерті [PERSON] відносився до категорії «повнолітні непрацездатні діти» як інвалід І групи. Разом з тим, з надісланої приватним нотаріусом Бугар Н.Й. довідки від 9 жовтня 2020 року №544 (а.с. 60) вбачається, що на день смерті [PERSON] (дані книзи погосподарського обліку Бобовищанської сільської ради) в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована та проживала лише [PERSON] . В свою чергу, дані довідки про реєстрацію місця проживання (а.с. 6) свідчать про те, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] З урахуванням встановлених вище даних, суд критично оцінює дані довідки від 08.10.2020 №541 (а.с. 8) щодо спільного проживання позивача та [PERSON] на момент смерті останньої, оскільки така подана в сканкопії, посвідчена позивачем, а не органом, що її видав, а її зміст суперечить іншим документам, які наявні в матеріалах даної справи, а саме: довідці про реєстрацію місця проживання позивача; довідці від 09.10.2020 №544. Інших належних та допустимих доказів щодо спільного проживання позивача із спадкодавцем на момент смерті суду не надано. Вимоги щодо встановлення факту спільного проживання позивачем не заявлено. Таким чином, доказів спадкування [PERSON] (звернення із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини) обов`язкової частки у спадщині після смерті [PERSON] , позивачем не надано. При цьому, суд не надає оцінку доводам сторін щодо встановлення факту участі в утриманні, догляді за померлою [PERSON] , оскільки встановлення такого факту не входить до предмету доказування в межах розгляду даної справи. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, не встановленням факту прийняття позивачем обов`язкової частки на спадщину в силу норм частини третьої статі 1268 Цивільного кодексу України, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed