Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до відповідача - [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про зняття арешту. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку та земельної ділянки під будинком, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.06.2014 року індексний номер 22664976, кадастровий номер земельної ділянки 2124881200:11:011:0048, витяг з ДРРП від 05.06.2014 року номер 22665084, номер запису про право власності 5922023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 378699021248. Даний будинок позивачка успадкувала після смерті дідуся - [PERSON] , що доводиться рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.02.2010 року справа № 2п - 1352/10. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.04.10 року № 25754018. Як зазначає позивачка вона є власницею вище згаданого будинку, у зв`язку з чим вона захотіла прописатися в ньому, однак дізналася, що на її будинок накладено арешт, однак даний арешт архівний і може не стосуватися саме її будинку чи попередніх його власників. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 04.10.2021 року, на належний позивачці житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , накладений арешт на підставі повідомлення б/н від 21.08.1991 року: номер запису про обтяження 3948125 від 25.10.2006 року зареєстрований Ужгородською районною державною нотаріальною конторою. В даній відомості власником будинку вказана - [PERSON] . Позивачка вказує, що [PERSON] є власником будинку в [ADDRESS] , що доводиться інформацією з ДРРП від 04.10.2021 року номер 277912214. Наданий будинок також накладено арешт повідомлення б/н від 21.08.1991 року, Ужгородське відділення Ощадбанку, реєстраційний номер обтяження 3948082 зареєстрований Ужгородською районною державною нотаріальною конторою. Разом з тим, [PERSON] не є власником будинку за адресою в [ADDRESS] та не зареєстрована в даному будинку. Наголошує, що не знає яким чином арешт накладений в рамках виконавчого провадження де [PERSON] значиться боржником - накладений на майно позивачки. Як вбачається з матеріалів, обтяження під реєстраційним номером: №3948125, що виникло 21.08.1991 року і зареєстроване Ужгородською районною державною нотаріальною конторою 25.10.2006 року, відомість про яке містяться у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, стосується нерухомого майна з іншими реєстраційними даними. А саме індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . З урахуванням викладеного, заборона про яку йдеться, не стосується належного позивачці [PERSON] нерухомого майна, що було набуте свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.06.2014 року. На підставі наведеного, просить суд зняти арешт (заборону) з майна накладеного на майно [PERSON] , PH ОКПП [NUMBER] , а саме на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі повідомлення б/н 21,08.1991 року зареєстрований 25.10.2006 року реєстратором Ужгородською районною державною нотаріальною конторою, номер запису про обтяження 3948125. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Позивачка у судове засідання не з`явилася, при цьому подала до суду заяву в якій просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, відзив на позовну заяву не подавала, про причини неявки не повідомлено, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, письмові пояснення щодо позову не подано, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.06.2014 року індексний номер 22664976, кадастровий номер земельної ділянки 2124881200:11:011:0048, витяг з ДРРП від 05.06.2014 року номер 22665084, номер запису про право власності 5922023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 378699021248. Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.02.2010 року у справі №2п-1352/10 ухвалено визнати за [PERSON] право приватної власності житловий будинок з належним до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] згідно залишеного ним заповіту нотаріально посвідченого 22 квітня 1999 року державним нотаріусом Ужгородської районної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за №2 - 1749 та зобов`язано Ужгородське районне комунальне підприємство (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зареєструвати за [PERSON] право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] в решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер витягу: 25754018 від 01.04.2010 року, реєстраційний номер: 30089009, [PERSON] є власником доволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі вищезазначеного рішення суду. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 04.10.2021 року, на належний позивачці житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , накладений арешт на підставі повідомлення б/н від 21.08.1991 року: номер запису про обтяження 3948125 від 25.10.2006 року зареєстрований Ужгородською районною державною нотаріальною конторою власником будинку вказана - [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.10.2021 року номер 277912214 на вищезазначений будинок також накладено арешт повідомлення б/н від 21.08.1991, Ужгородське відділення Ощадбанку, реєстраційний номер обтяження 3948082, зареєстрований Ужгородською районною державною нотаріальною конторою. Як вбачається з даного реєстру [PERSON] є власником даного будинку на підставі архівного запису. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні, а відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Чинний Закон України «Про виконавче провадження» містить статтю 59, якою визначено порядок і підстави зняття арешту, в тому числі викладено вичерпний перелік підстав, який надає державному виконавцеві самостійно знімати арешт; також передбачено можливість особи у всіх інших випадках звертатися до суду за зняття арешту. Отже, згідно статті 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження»: «Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відтак, матеріалами справи встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки: [NUMBER] від 04.10.2010) позивач є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано за нею 01.04.2010 року. Суд вважає, що оскільки згідно з відомостями вищезазначеного реєстру у [PERSON] відсутнє право власності на дане домоволодіння, наведене свідчить про безпідставність арешту майна, належного позивачу. Наявність арешту нерухомого майна порушує права позивача щодо користування і розпорядження своєю власністю, які гарантовані йому Конституцією України. Верховний Суд у постанові від 08.11.2019 року у справі № 643/3614/17 зазначив, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову), і виникають із цивільних правовідносин та відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Натомість вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19). Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, № 296-A, сс. 1920, п. 42). У справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) ЄСПЛ розглядав ситуацію, яка стосувалася судового розгляду справи про конфіскацію автомобіля за порушення митних правил. В пункті 46 цього рішення ЄСПЛ зазначив наступне: Отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], п. 78). Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 13, 76, 80, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду справи встановлено порушення прав позивача щодо користування і розпорядження своєю власністю, а тому, беручи до уваги принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, воно підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту. За таких обставин, аналізуючи наведені положення законодавства та встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved