Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

07.10.2021 року засобами поштового зв`язку [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеною позовною заявою у якій просить визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Акціонерного товариства «Київметробуд» Проніна Андрія Григоровича № 169 від 07.09.2021 р. про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) генерального директора Акціонерного товариства «Київметробуд» Проніна А.Г. від 07.09.2021 p. № AT 154 про припинення трудового договору (контракту) з охоронником відділу фізичної безпеки AT «Київметробуд» [PERSON] за невідповідність займаній посаді. Поновити [PERSON] на посаду охоронника відділу фізичної безпеки Акціонерного товариства «Київметробуд». Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2021 р. до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 21533,37 грн., а також 50000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що перебував у трудових відносинах з АТ «Київметробуд» з 19.12.1986 року на підставі безстрокового трудового договору. З 23.07.2021 року відповідач неодноразово застосовував порушення його конституційного права на працю, яке полягало у безпідставному та незаконному відстороненні позивача від виконання посадових обов`язків. Через такі дії відповідача, позивач неодноразово перебував на лікуванні. [PERSON] двічі звертався до відповідача з відповідними заявами про надання відпустки для догляду за дитиною (внучкою) віком до 14 років на період встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину. Не надаючи позивачу відпустку для догляду за дитиною віком до 14 років на період встановленого карантину, відповідач, на думку позивача, здійснив порушення його права на відпустку, закріпленого в Конституції України, КЗпП України та Законі України «Про відпустки». Наказом від 07.09.2021 року № 169 на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Мотивами накладення на [PERSON] такого дисциплінарного стягнення слугувало умисний запуск позивачем на територію підприємства стороннього автомобіля ВАЗ 2110 без реєстрації у відповідному журналі обліку, який виїхав без перевірки та без відповідної реєстрації. Позивач з наказом ознайомлений не був, дізнався про його існування лише тоді, коли отримав через засоби поштового зв`язку повідомлення відповідача про необхідність отримання трудової книжки. Наказом від 07.09.2021 року № АТ 154 [PERSON] звільнено з посади охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» на підставі ч. 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України (невідповідність займаній посаді). Позивач вважає таке звільнення незаконним, оскільки його проведено без дотримання вимог ст.ст. 43, 149 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п. 31 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки». Відповідач не допускав позивача до виконання посадових обов`язків без законних правових підстав; відповідач не зажадав отримати від позивача письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни; відповідач не надав позивачу відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території, яка надається роботодавцем в обов`язковому порядку; відповідач застосував до позивача найсуворіший вид дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; відповідачем розірвано трудовий договір з позивачем без згоди профспілкової організації; відповідач не ознайомив позивача під розписку з наказом про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; відповідач обмежував у доступі позивача на територію підприємства.Позивач з наказами не погоджується. Вважає, що його звільнено через намагання поновити порушене Київською міською державною адміністрацією право на інвестування коштів в будівництво житлового будинку на [ADDRESS] по програмі доступного житла. Позивач вважає накази відповідача незаконними та безпідставними, а також такими, що підлягають скасуванню. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.10.2021 року провадження у справі відкрито, визначено подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. У судове засідання представник відповідача не з`явився. Про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. У судове засідання представник третьої особи не з`явився. Про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За вказаних підстав суд вважає за необхідне постановити по справі заочне рішення. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці, виданої на ім`я [PERSON] , позивач працював в АТ «Київметробуд» на підставі безстрокового трудового договору на посадах стропальника 5 розряду на ділянці вантажно-розвантажувальних робіт (з 19.12.1986 року по 01.07.1987 року), машиніста тепловоза в транспортно-свер`євому цеху (з 07.07.1987 року по 01.02.1989 року), машиніста тепловоза на виробничо-комплектувальній ділянці (з 01.02.1989 року по 31.08.2009 року); машиніста тепловоза виробничо-комплектувальної дільниці (з 01.09.2009 року по 11.02.2019 року), охоронника 3 розряду в відділі фізичної безпеки (з 12.02.2019 року по 08.09.2021 року). Як вбачається з службової записки начальника відділу фізичної охорони АТ «Київметробуд» [PERSON] від 23.07.2021 року, фотокопії заяви [PERSON] начальнику Солом`янського УП ГУНП у м. Києві В. Зваричу від 04.08.2021 року, талону-повідомлення єдиного обліку № 43305 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 09.08.2021 року, відеозапису на CD-R та відеозапису від 04.08.2021 року із портативного відеореєстратора працівників управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції [PERSON] не допускали на територію підприємства та для виконання ним посадових обов`язків. Як вбачається зі звернень [PERSON] позивач засобами поштового зв`язку звертався за допомогою до генерального директора АТ «Київметробуд» Проніна А.Г., Президента України Зеленського В.О., депутата Київської міської ради Зубрицької О.М., Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. та просив їх вжити всі можливі дії задля недопущення його незаконного звільнення в АТ «Київметробуд». Крім того, 03.08.2021 року та 27.08.2021 року позивач подавав до АТ «Київметробуд» заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною (внучкою) віком до 14 років на період встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України карантину з 04.08.2021 року по 31.08.2021 року (включно) та з 01.09.2021 року по 01.10.2021 року (включно) або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошення карантину у випадку продовження його строку рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки». Накази відповідача про надання відпусток позивачу в матеріалах справи відсутні. Дослідивши виписку КНП «Київська міська клінічна лікарня №6» № 6020 з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] , довідку КНП «Київська міська клінічна лікарня №6» про відвідування лікаря від 04.08.2021 року, виписку КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Святошинського району м. Києва з обстеження хворого [PERSON] від 05.08.2021 року, листок непрацездатності Серія АЛГ № 846976, листок непрацездатності Серія АЛГ № 821466, листок непрацездатності Серія АЛГ № 821689, фіскальні чеки № 3000519775 та № 3000385197 [PERSON] неодноразово перебував на лікарняному та придбавав собі ліки. Наказом АТ «Київметробуд» № 169 від 07.09.2021 року на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України (виявлення його невідповідності займаній посаді). Наказом АТ «Київметробуд» № АТ 154 про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнено з посади охоронника відділу фізичної безпеки з 08.09.2021 року на підставі ч. 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України (невідповідність займаній посаді). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 3 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Загальні засади накладення на працівників дисциплінарних стягнень та їх звільнення визначені КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. У відповідності з ч. 1 ст. 1471 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до ст.ст. 148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, зазначені норми матеріального права визначають чітку процедуру накладення роботодавцем на працівника дисциплінарного стягнення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем була порушена процедура накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення. Відповідач всупереч положень ст. 149 КЗпП України не запропонував позивачу надати письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни, не повідомив позивача під розписку про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, наклав на позивача найсуворіший вид дисциплінарного стягнення й не врахував, що звільнення є крайньою мірою дисциплінарної відповідальності працівника. Такі дії відповідача в цілому вказують на їх незаконність, порушення трудових прав позивача, свідчать про протиправність прийняття оскаржуваного наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та про задоволення вимог у цій частині. Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (так, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок). У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (ст. 43 КЗпП України). Аналогічні положення містяться і у ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Згода Об`єднаної профспілкової організації публічного акціонерного товариства «Київметробуд» на звільнення [PERSON] з посади охоронника відділу фізичної безпеки на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суду надана не була. З наведеного вище можна зробити висновок, що прийнятий наказ АТ «Київметробуд» № АТ 154 про припинення трудового договору (контракту) від 07.09.2021 року не мав під собою ніякого правового підґрунтя. Відповідач порушив вимогу ч. 1 ст. 43 КЗпП України, відповідно до якої розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно листа Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України № 60738/5-21 від 30.12.2021 року, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.09.2021 року від 18.02.2022 року, розрахункового листа [PERSON] за серпень 2018 року, вересень 2018 року, жовтень 2018 року Об`єднана профспілкова організація публічного акціонерного товариства «Київметробуд» існувала, станом на 07.09.2021 року в стані припинення не перебувала та не була ліквідована. Позивач, як член даної профспілкової організації, сплачував профспілкові внески. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Окрім цього, відповідач не врахував, що позивачем до дати прийняття оскаржуваних наказів двічі подавалася заява про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною (внучкою) віком до 14 років на період встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України карантину з 04.08.2021 року по 31.08.2021 року включно та з 01.09.2021 року по 01.10.2021 року включно або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошення карантину у випадку продовження його строку рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Частиною 1 ст. 84 КЗпП України визначено, що у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. Відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншій особі, зазначеній у частині третій статті 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території. Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про відпустки» ця відпустка може бути використана повністю або частинами також бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів. Отже, ненадання позивачу відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період встановленого карантину відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» є грубим порушенням відповідачем конституційного права позивача на відпустку. Судом також встановлено, що відповідачем дійсно порушено установлений законом порядок звільнення позивача у контексті вимог ч. 2 ст. 40, ст. 43 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Звільняючи [PERSON] з посади охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд», без отриманої попередньої згоди Об`єднаної профспілкової організації публічного акціонерного товариства «Київметробуд» свідчить про протиправність прийняття оскаржуваного наказу та про задоволення вимог у цій частині. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У Постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 725/3265/18 зазначено, що положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі, а відтак, закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав. Отже, з огляду на положення ч. 1 ст. 235 КЗпП України вимога позивача щодо поновлення на роботі є обґрунтованою, а тому позивач повинен бути поновлений на роботі на посаді охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» з 08.09.2021 року. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тобто, скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі за текстом - Порядок). Пунктом 2 розділу І Порядку передбачено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку. У справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року Верховний Суд зробив такі правові висновки: вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі;якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до п. 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Оскільки звільнення позивача відбулося 08.09.2021 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, доходить висновку про те, що для підрахунку слід брати заробітну плату за 2 місяці, що передують місяцю звільнення. Враховуючи те, що позивач в серпні 2021 року не працював, а перебував на лікуванні та був відсторонений від роботи відповідачем, для підрахункусереднього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 08.09.2021 року по 22.02.2022 року слід брати показники заробітної плати за червень та липень 2021 року. За червень 2021 року позивачу нараховано 14460,18 грн. До виплати на картку - 11460,45 грн. Робочих днів в червні 2021 року - 20. За липень 2021 року позивачу нараховано 13013,53 грн. До виплати на картку - 10475,89 грн. Робочих днів в липні 2021 року - 17. За серпень 2021 року позивачу нараховано 5039,60 грн. До виплати на картку - 4056,88 грн. Робочих днів в серпні 2021 року у зв`язку з перебуванням на лікарняному та відстороненням від роботи - 0. За червень 2021 року та липень 2021 року позивачу всього нараховано 27473,71 грн. Робочих днів в червні 2021 року та липні 2021 року - 37. Середньоденна заробітна плата становить 742,53 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 08.09.2021 року по 22.02.2022 року становить: 17 + 20 + 22 + 22 + 19 + 15 = 115 робочих днів * 742,53 грн. = 85 390,95 грн. Відповідачем не надано спростування вказаного розрахунку, а відтак з огляду на положення ст. 235 КЗпП України дана вимога є обґрунтованою. В зв`язку з незаконним звільненням і в подальшому поновленні на посаді, позивач набуває беззаперечне право на отримання сум середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до моменту поновлення на посаді. Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з АТ «Київметробуд» на користь позивача 85 390,95 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. бПорядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як зазначає позивач, в період відсторонення його від виконання посадових обов`язків, позивач перебував в стресовому стані, мав сильні душевні страждання, порушення сну, відчуття тривоги, нервування. За місцезнаходженням відповідача неодноразово викликалася карета швидкої медичної допомоги. Позивач перебував вкрай важкому фізичному стані з гіпертонічним кризом. Перебував на лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня №6» та КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Святошинського району м. Києва. Придбавав собі медикаменти. Викладене підтверджується випискою КНП «Київська міська клінічна лікарня №6» № 6020 з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] , довідкою КНП «Київська міська клінічна лікарня №6» про відвідування лікаря від 04.08.2021 року, випискою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Святошинського району м. Києва з обстеження хворого [PERSON] від 05.08.2021 року, листком непрацездатності Серія АЛГ № 846976, листком непрацездатності Серія АЛГ № 821466, листком непрацездатності Серія АЛГ № 821689, фіскальними чеками № 3000519775 та № 3000385197. В той же суд, за власним переконанням оцінюючи ступінь моральних та їх тривалість страждань у даному випадку вважає за необхідне зменшити розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає до стягнення до 8000,00 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. При подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1 500,00 грн., що у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial