Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-20 00:00:00

16 лютого 2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Гандзюк Ірина Романівна звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на 1/3 частку вказаної вище трикімнатної квартири позивач набула в 1999 році в результаті приватизації державного житлового фонду, 1/3 частку цієї квартири вони із сестрою успадкували в рівних долях після смерті їхнього батька [PERSON] , який помер [INFO] . Половину квартири [ADDRESS] позивач придбала у своєї сестри [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини квартири. Таким чином, позивач є власником квартири в цілому. Крім неї з 13 лютого 2009 року у квартирі зареєстрований її син, відповідач по даній справі [PERSON] . 18 грудня 2009 року позивач разом із сином виїхала за кордон в Бельгію. Син на даний час є повнолітнім та постійно проживає в Бельгії, проте є зареєстрованим у квартирі позивача. Факт реєстрації відповідача у квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. [PERSON] близько 11 років не проживає у спірній квартирі, а тому втратив право на користування цим житлом. За таких обставин позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. У підготовче судове засідання позивач не прибула, попередньо представник позивача подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, слухати справу за відсутності сторони позивача. У судове засідання відповідач не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, у заяві про визнання позовних вимог вказує, що дійсно не проживає у квартирі з грудня 2009 року. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року, [PERSON] на членам його сім`ї, [PERSON] , [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 січня 2001 року, спадкоємцями майна [PERSON] , померлого [INFO] , являються в рівних долях кожний: дочка [PERSON] , дочка [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.5). 29 липня 2009 року укладений договір купівлі-продажу частини квартири між [PERSON] , Продавцем, та [PERSON] , Покупцем, відповідно до якого Продавець продала, а Покупець купила належну [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 6-7). 21 січня 2022 року за № 44 ОСББ «Надрічне» видана довідка [PERSON] про те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У даній квартирі з 13 березня 2009 року по даний час зареєстрований [PERSON] , однак з грудня 2009 року у вказаній квартирі не проживає, особисті речі у квартирі відсутні (а.с.8). 25 грудня 1999 року заведена Будинкова книга для прописки громадян, що проживають у квартирі [ADDRESS] (а.с.9-13) Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивач вказує, що реєстрація у будинку відповідача перешкоджає здійсненню прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, відповідач є сином позивача, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрований, але у квартирі не проживає тривалий час (з грудня 2009 року) без поважних причин, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності житлом та несе надмірний тягар по оплаті комунальних послуг. Згідно частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до положень статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідач у заяві про визнання позову вказує, що він проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, у даній заяві відповідач підтверджує те, що він фактично проживає за іншою адресою у Бельгії. Також відповідач надав до заяви про визнання позову копію свого паспорта, що був виданий у 2019 році Королівством Бельгія. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки така заява відповідача про визнання позову не суперечить фактичним обставинам у справі. Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідача визнав позовні вимоги у повному обсязі, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41, 47, 129 Конституції України, статей 316-319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved