Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що 30.11.2012 року уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] , який розірвано рішенням суду від 21.10.2019 року. Під час шлюбу 13.04.2013 року вони придбали у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованого в реєстрі 13.04.2013 року за № 1547. За згодою подружжя покупцем будинку у договорі виступала відповідачка, яка на той час мала прізвище [PERSON] . Будинок придбано за 35 000 грн., однак лише частина сплачених коштів в сумі 12 375 грн. була спільною власністю подружжя, а решта 22 625 грн. були особистою власністю позивача, які він отримав того ж дня від продажу свого власного будинку, що належав йому до шлюбу з відповідачкою. Вказаний будинок він продав 13.04.2013 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 13.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1545. Від продажу будинку він отримав у той день 22 625 грн. і одразу передав їх як оплату за спільний будинок подружжя. Вважає, що за таких обставин 65% або 13/20 частки спірного будинку є його особистою власністю і не підлягає поділу між ним та відповідачкою як спільне майно подружжя. Спільними є 35% будинку або 7/20 частки, за які були сплачені кошти сім`ї і саме така частка підлягає поділу між ними. Тому просить визнати за ним право власності на 33/40 ідеальних частки вказаного будинку з господарськими спорудами, а також визнати за [PERSON] право власності на 7/40 ідеальних частки будинку з господарськими спорудами. Ухвалою суду від 20.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Представником відповідачки подано відзив на позов, в якому вона фактично визнала позов частково, посилаючись на те, що конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, що набуте у період шлюбу. Така презумпція може бути спростована одним з подружжя, на якого і покладається тягар доказування в такому випадку. Однак, позивач не довів, що в оплату за спірний будинок вніс особисті кошти, а в п. 3 договору купівлі-продажу спірного будинку зазначено, що покупець заявив, що кошти, які сплачені за нерухомість, є спільною сумісною власністю з чоловіком [PERSON] , який надав свою згоду на укладення договору. Крім того, при розподілі майна враховується ринкова вартість майна, а не сума, зазначена в договорі купівлі-продажу. Вважає, що за таких обставин за кожним з колишнього подружжя в порядку розподілу майна має бути визнано право власності на Ѕ його частину. Відповіді на відзив позивачем не надано. Представником позивача подано письмові докази. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 09.02.2022 року Первомайською ДПІ Головного Управління ДПС у Миколаївській області надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період ІV кварталу 2012 року по ІІ квартал 2013 року. Сторонами, їх представниками не подано будь-яких інших заяв і клопотань по суті позовних вимог. Ухвалою суду від 24.02.2022 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засідання представник позивача [PERSON] відмовився від клопотання про виклик свідка [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, викладених у позові і додав, що на час придбання спірного будинку сторони перебували у шлюбі нетривалий час, їх сукупний дохід за період шлюбу був недостатнім для придбання будинку, тому у день укладення правочину він продав будинок, який мав у власності до шлюбу і передав отримані від продажу гроші для придбання спільного будинку подружжя. Також зазначив, що у нотаріуса позивач давав згоду на придбання будинку, але не вказував, за чиї гроші він придбаний. Крім того, ринкова вартість будинку не має значення в даному випадку, а важлива сума, яка була реально сплачена. Така сума становить саме 35 000 грн., як заначено в договорі і засвідчено нотаріусом. Представник відповідачки в судовому засіданні просила задовольнити позов частково, визнати за кожною зі сторін право власності на будинок по Ѕ частині з підстав, викладених у відзиві і додала, що надані позивачем докази офіційно отриманих за час шлюбу доходів не спростовують того факту, що сім`я мала інші кошти, достатні для придбання будинку. Вважає, що оскільки під час укладення договору відповідач не виявив бажання зазначити про свій особистий внесок у придбання будинку, це підтверджує факт придбання будинку за спільні кошти подружжя. Натомість представником відповідачки не надано доказів наявності у подружжя інших (незареєстрованих) доходів або заощаджень, надбаних за час шлюбу на момент придбання спірного будинку. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 30.11.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.10.2019 року у справі № 484/4192/19 розірвано, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією судового рішення. Сторонами під час шлюбу було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованого в реєстрі 13.04.2013 року за № 1547. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за відповідачкою, оскільки за домовленістю подружжя саме вона виступала покупцем будинку у договорі, хоча сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна за відповідачкою не означає, що воно належить лише їй. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу спірного будинку. Відповідно до частин 1,6,9,10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Одночасно пунктами 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю, що визначено ч.7 ст. 57 СК України. Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах у справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року, № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, № 6-241цс15 від 16 грудня 2015 року, №6-801цс16 від 07 вересня 2016 року, №6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року, № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року, № 6-399цс17 від 05 квітня 2017 року належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя слід встановити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й джерело набуття, тобто чи були вкладені спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя на його придбання. Якщо майно було придбано хоча і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Таке майно є особистою приватною власністю того, за особисті кошти кого воно придбане. Якщо хтось з подружжя не підтвердить, що річ купили на особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності залишиться непохитною. Тягар доказування обставин покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Таким чином, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Як зазначено вище, спірний будинок був придбаний під час шлюбу сторін. За змістом нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно пункту 3 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку ціна продажу нерухомості була визначена в розмірі 35 000 грн. Сторони підтвердили, що розрахунок був здійснений до підписання договору. Твердження представника відповідачки про те, що при поділі майна має враховуватись ринкова ціна, а не договірна, в даному випадку не заслуговує на увагу, оскільки ринкова ціна має значення при розподілі певної маси майна, а в даному випадку має значення і оспорюється конкретна грошова сума, внесена при розрахунку за майно. Крім того, оціночна вартість спірного будинку на час продажу становить 34 310 грн. (п. 5 договору), що не суттєво відрізняється від реально сплаченої суми. На думку суду, посилання представника відповідачки на те, що будинок було придбано за спільні сумісні кошти подружжя спростовується наданими представником позивача доказами. Так, відповідачка за період з грудня 2012 року і за два квартали 2013 року (з часу укладення шлюбу і до укладення правочину) мала дохід від зарплати в сумі 9 609 грн. 60 коп., що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків. Позивач за вказаний період мав дохід від зарплати в сумі 16 372 грн. 90 коп., що також підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків. Загальний розмір сукупного офіційного доходу сім`ї [PERSON] за період від укладення шлюбу до придбання спірного будинку значно менша в порівнянні із сумою, сплаченою за будинок. Відповідачкою не надано доказів щодо наявності у подружжя [PERSON] інших спільних коштів, крім офіційних, про які зазначено у відомостях про доходи, як то заощаджень чи коштів на депозитному рахунку, кредитів тощо, які були використані для купівлі будинку. Натомість, згідно інформації ДПС, позивачем у ІІ кварталі 2013 року, тобто під час шлюбу, отримано 43 000 грн. від продажу нерухомого майна. Такий факт підтверджується і копією договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , укладеного також 13.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованого в реєстрі 13.04.2013 року за № 1545. Вказаний будинок і земельна ділянка належали позивачу на праві особистої власності, оскільки були придбані до укладення шлюбу з відповідачкою, тому не являлися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак кошти, отримані від продажу вказаного майна були особистою приватною власністю позивача. У тексті договору зазначено, що до підписання договору покупець сплатив продавцю 22 625 грн. З договорів вбачається, що спочатку позивач продав свій власний будинок, а потім було придбано будинок для сім`ї, оскільки перший договір було зареєстровано за № 1545, а наступний за № 1547. Враховуючи те, що встановлений судом загальний сукупний дохід сім`ї [PERSON] був значно меншим ніж сума, сплачена ними за придбаний будинок, суд дійшов висновку, що твердження позивача про внесення ним частини особистих коштів за придбаний для сім`ї будинок, знайшло своє повне підтвердження, адже коштів подружжя не вистачало, а він мав на той час достатню суму власних коштів. Суду не надано доказів, що отримані позивачем кошти від продажу власного будинку були витрачені ним на інші потреби. Також не заслуговує на увагу твердження представника відповідачки про те, що у договорі купівлі-продажу спірного будинку зазначено, що кошти, які сплачені за нерухомість, є спільною сумісною власністю з чоловіком [PERSON] , який надав свою згоду на укладення договору, оскільки згідно п.3 договору позивач надав лише згоду на укладення договору, що є обов`язковим для укладення договорів купівлі-продажу у разі перебування осіб у шлюбі, не зазначаючи про походження коштів. Представником відповідачки не було заявлене клопотання про витребування заяви позивача, наданої ним нотаріусу перед укладенням договору. Крім того, твердження про те, що гроші є спільною сумісною власністю з чоловіком, зазначені у договорі відповідачкою, а не позивачем. Суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами доведено, а відповідачкою не спростовано той факт, що позивач надав для придбання спірного будинку особисті кошти в сумі 22 625 грн. Враховуючи, що за придбання спірного будинку сторонами було сплачено кошти в сумі 35 000 грн., з яких позивачем було надано 22 625 грн. особистих коштів, 65% або 13/20 частки спірного будинку є особистою приватною власністю позивача, на яку не розповсюджується правовий режим спільного майна подружжя і яка не підлягає поділу між сторонами як спільне сумісне майно подружжя. Таким чином спільними є 35% будинку або 7/20 частки, за які були сплачені спільні кошти подружжя в розмірі 12 375 грн. Виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільному майні, розмір часток кожного у спільному майні складає по 7/40 частки кожному. За таких обставин слід розділити майно, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . За позивачем з урахуванням його частки, що є особистою приватною власністю, слід визнати 33/40 ідеальних частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а за відповідачкою 7/20 ідеальних частки. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо відшкодування судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судово збору. Крім того, статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підтвердження вказаних витрат суду надано договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді б/н від 06.12.2021 року, укладений адвокатом Зятковським Т.В. з Пліс Є.В., у розділі третьому якого сторонами договору визначено розмір гонорару адвоката в сумі 10 000 грн., який вони погодили за складання позовної заяви та представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції (п.3.3.1). Адвокат підтвердив, що клієнтом було сплачено гонорар у повному обсязі до підписання сторонами вказаного договору (п.3.4). Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021 року зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. З огляду на те, що відповідачка не оспорювала розмір відшкодування судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, а позивачем доведено, що ним понесено витрати на таку допомогу, суд вважає, що розмір судових витрат в сумі 10 000 грн. є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи, а також значенням справи для учасників, а тому підлягає відшкодуванню відповідачкою на користь позивача.

Outcome: approved