Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить стягнути з відповідача на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 42221,00 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, який було розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачкою. Відповідно до рішення суду від 07.11.2018 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини. Внаслідок не виконання відповідачем рішення суду, утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 32172 грн. У зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, але представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на позові наполягала та просила його задовольнити (а.с. 69). До судового засідання відповідач не з`явився, але надав до суду заяву, згідно якої зазначив, що із сумою неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 42221,00 грн. не згоден, оскільки наданий розрахунок заборгованості не обґрунтований в частині нарахування заборгованості саме в розмірі 42221,00 грн. Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця, сума боргу становить 32172,00 грн., але позивач просить стягнути більшу суму у розмірі 42221,00 грн., що є більшою ніж 100 відсотків заборгованості. Також вказав, що у разі задоволення позову, просив суд розстрочити на максимальний строк оплату заборгованості (а.с. 70), також згідно телефонограми просив розглянути справу у його відсутність та врахувати викладені пояснення, які містяться у поданій заяві (а.с. 74). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23.03.2016 року було розірвано (а.с. 9). Згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07.11.2018 року, з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.07.2018 року до її повноліття, до [INFO] (а.с. 11-12). Згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 26.07.2021 року, заборгованість відповідача по аліментам складає 32172,95 грн. (а.с. 3). Відповідачем до матеріалі справи надано розрахунок заборгованості по аліментам від 09.11.2021 року, згідно якого зазначено, що у період з 01.01.2021 року по 31.10.2021 року боржник [PERSON] повинен був сплати аліменти у розмірі 32187,95 грн. Документи, що підтверджують сплату аліментів надались до відділу у сумі 32188,00 грн., заборгованість відсутня (а.с. 31). Крім того, згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 08.02.2022 року, зазначено, що у період з 04.07.2018 року по 31.01.2022 року боржник [PERSON] сплатив заборгованість у розмірі 37958,00 грн., заборгованість відсутня (а.с. 73). Відповідно до постанови головного державного виконавця від 08.02.2022 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №496/2665/18 виданого 18.12.2018 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини було закінчено (а.с. 72). Згідно положень Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ) дитина, враховуючи її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. На підставі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частино 1 ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. В пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Статтею 197 СК України, передбачені підстави за яких платнику аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості, повністю або частково звільнити від сплати заборгованості по аліментах. Отже, за положеннями Сімейного кодексу України аліменти призначаються та повинні сплачуватися щомісячно, неустойка нараховується на щомісячну заборгованість від суми несплачених аліментів за кожен день за весь час прострочення по день добровільного погашення боргу або на момент стягнення. Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення. Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів. Оскільки, згідно з положеннями СК України, аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісяця, неустойка нараховується на щомісячну заборгованість від суми несплачених аліментів за кожен день за весь час прострочення по день добровільного погашення боргу або на момент стягнення. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. За змістом наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 26.07.2021 року заборгованість по аліментам становить 32172,95 грн. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 42221,00 грн., при цьому не обґрунтовуючи розмір неустойки належним розрахунком. Суд звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 196 СК України встановлене обмеження щодо стягнення суми неустойки (пені), яка не може бути більшою 100 відсотків заборгованості. Ураховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що відповідачем не сплачувались аліменти, через що виникла заборгованість, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 32172,95 грн., що відповідає сумі заборгованості по сплаті аліментів на день звернення до суду з відповідною позовною заявою. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надані докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмету позовних вимог. Щодо вимоги відповідача про розстрочення сплати заборгованості, суд зазначає наступне. Згідно ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Підставою для розстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у визначений строк. Тобто, розстрочення виконання судового рішення пов`язано з об`єктивними, непереборними - виключними обставинами, які ускладнюють його вчасне виконання. Згідно з ч.1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Відповідно до ч. 5 ст. 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. На підставі ч. 4 статті 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. Вказана заява відповідача в частині вимоги про розстрочення сплати заборгованості по аліментам не оформлена належним чином та не містить відповідних обґрунтованих обставин для вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду. Водночас, суд роз`яснює, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду за правилами ст. 435 ЦПК України із заявою щодо відстрочки та/або розстрочки виконання рішення суду. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. У зв`язку з чим, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі у розмірі 908,00 грн., що відповідає ставкам судового збору встановленого розміру на день звернення позивача з вказаним позовом до суду.

Outcome: partial