Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

І. Короткий виклад позиції позивача та відповідача 30.03.2021 за вх.№ 2066 [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначала, що 10.03.2021 Відповідачка звернулася до начальника відділу освіти, молоді та спорту Баришівської селищної ради Щербака С.В. із зверненням, в якому виклала інформацію, яка не відповідає дійсності. Вважає, що неправомірними діями Відповідача принижена її честь, гідність та ділова репутація в зв`язку з чим, просить суд постановити рішення, яким визнати поширені Відповідачкою відомості, неправдивими та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 200000 грн. Вважаючи позовні вимоги безпідставними, [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву в якому просила позовну заяву Позивачки залишити без задоволення. ІІ. Заяви, клопотання та процесуальні дії по справі 1) Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 30.03.2021 справу до розгляду визначено судді Коваленку К.В. (а.с. 16). 2) 31.03.2021 постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху (а.с.17). 3) Відповідно до розпорядження керівника апарату № 968 від 16.08.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справу до розгляду визначено судді Червонопиському В.С. (а.с. 23). 4) 06.09.2021 постановлено ухвалу про відкриття провадження по справі (а.с.26). 5) 15.10.2021 за вх.№ 6234 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.30). 6) 25.10.2021 за вх.№ 6440 до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.68). 7) 07.12.2021 за вх.№ 7658 від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.76). 8) 07.02.2022 постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду (а.с.82). ІІІ. Фактичні обставини справи та норми права застосовані до спірних правовідносин Статтею 34 Конституції України передбачено право кожної особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов?язане з обов?язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред?явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб?єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з?ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз?яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналізуючи відомості, поширені [PERSON] у своєму зверненні до начальника відділу освіти, молоді та спорту суд вважає, що висловлювання останньої є оціночним судженням, право на висловлювання якого гарантоване статтею 34 Конституції України. За правилами ст.277 ЦК України доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме - недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку. Пунктом 19 постанови роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити їх на предмет їх відповідної дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі Лінгенса (12/1984/84/131) зазначається, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Окрім того, ст. 40 Конституції України гарантує усім громадянам України право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов?язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Враховуючи, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Судом встановлено, що 16.03.2021 за вих.№ 01-091/261 начальник відділу освіти, молоді та спорту Баришівської селищної ради надав відповідь на звернення [PERSON] в якому зазначив, що твердження останньої не знайшли свого підтвердження. Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надавши їм належну оцінку, виконавши вимоги цивільного судочинства, правильно погодився із тим, що відомості поширені у зверненні [PERSON] до відділу освіти, молоді та спорту Баришівської селищної ради та правохоронних органів є реалізацією відповідачем права на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, передбаченого статтею 40 Конституції України. З урахуванням всього вищенаведеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є не обгрунтованими, не відповідають вимогам Закону, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed