Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

07.02.2007 року між управлінням капітального будівництва Чернівецької обласної державної адміністрації та Унітарним Приватним Підприємством «Сантехбудмеханізація» було укладено договір №9 «Про пайову участь у реконструкції гуртожитку по [ADDRESS] під житлові квартири», предметом якого є проведення реконструкції блоку №1 гуртожитку по [ADDRESS] під житлові квартири. 28.02.2008 року рішенням 25 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради №527 змінено адресу реконструйованих будівель із [ADDRESS] на [ADDRESS]. За клопотанням Чернівецької обласної державної адміністрації від 16.08.2011 року №01.26/33-1856, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11.10.2011 року №652/17 було закріплено за Чернівецьким окружним адміністративним судом як службове житло квартиру [ADDRESS] . Окрім того, вказаним рішенням було видано ордер на ім`я судді Чернівецького окружного адміністративного суду [PERSON] . Згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13.03.2012 року вищевказану квартиру виключено з числа службових. У відповідності до розпорядження Чернівецької обласної державної адміністрації від 14.06.2019 року, акту приймання-передачі від 14.06.2019 року вказану квартиру передано на баланс Чернівецького окружного адміністративного суду. 03.12.2019 року на підстав поданих Чернівецьким окружним адміністративним судом документів здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за №49996529. Так, [PERSON] працював в Чернівецькому окружному адміністративному суді на посаді судді з 22.05.2008 року по 13 лютого 2012 року та був звільнений зі штату суду за його заявою від 13.02.2012 року, у зв`язку із обранням його суддею апеляційного суду Івано-Франківської області. Відповідно до наказу голови Чернівецького окружного адміністративного суду «Про звільнення [PERSON] » від 13.02.2012 року №22-ОС, [PERSON] припинив трудові відносини з Чернівецьким окружним адміністративним судом. Разом з тим у період з 11.10.2011 року по 13.03.2012 року вищевказана квартира була закріплена за позивачем як службове житло, на яке було видано ордер на вселення [PERSON] та членам його сім`ї, а саме дружині [PERSON] та матері [PERSON] . Враховуючи норми законодавства, відповідачі повинні були звільнити службову квартиру після обрання його суддею іншого суду. Окрім того, ордер [PERSON] був виданий на службову квартиру, однак виключаючи вказану квартиру з числа службових, вищевказаний ордер втратив чинність так як останній видавався на вселення виключно як у службове житло. Таким чином, відповідач [PERSON] як з моменту припинення своїх трудових відносин з позивачем, так і з момент виключення квартири з числа службових повинен був добровільно разом із членами своєї сім`ї висилитись з неї. Вказував, що відповідачами й надалі порушуються права позивача на належне користування майном, оскільки з моменту закріплення за судом вказаної квартири відповідачі й надалі продовжують самовільно його займати без фактичного вселення. Також, [PERSON] неодноразово був забезпечений житлом, в тому числі і грошовою компенсацією. Також, після обрання відповідача [PERSON] суддею Чернівецького окружного адміністративного суду, [PERSON] отримано грошову компенсацію для придбання житла. Відтак відповідач [PERSON] був двічі забезпечений житлом за рахунок державного фонду: отримав трьох кімнатну квартиру у м. Івано-Франківську упозачерговому порядку як військовий суддя та грошову компенсацію для придбання житла. Окрім того, зазначив, що відповідачі фактично проживають на території Івано-Франківської області та таким чином неналежно використовують надане їм як службове житло. Зокрема вказані обставини підтверджуються відповідями на запити від ПАТ «Чернівцігаз збут», відповідно до якої з відповідачами жодних угод на здійснення розподілу природнього газу не укладалось, актами, які підписані сусідами та відповідно до яких, відповідачі не проживають у вказаній квартирі. Також посилається на показники використання води та електроенергії, які протягом останніх років є сталими, що теж свідчить про відсутність користування вказаними послугами. Таким чином, вищевказані факти свідчать про відсутність повноцінного на належного використання відповідачами квартири, зокрема й відсутність газопостачання та використання електроенергії з метою обігріву та просушування вказаної квартири в осінньо-зимовий період негативно впливає на стан майна та призводить до його пошкодження. З приводу строків звернення до суду зазначив, що допоки особа є власником майна, вона не може бути обмежена у праві звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема й шляхом виселення. Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів, зазначив, що у позивача існує черга працівників суду, які потребують на заселення у житло, зокрема така черга зазначена в контрольному списку суддів, працівників апарату суду, які потребують поліпшення житлових умов. Просили виселити відповідачів з державного майна без надання іншого житла. Відповідачами відзиву не подано. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що в 2015 році Чернівецька ОДА зверталась до суду про його виселення, однак рішення були на його користь. Вважає квартиру не службовим житлом, рішення виконкому дійсним Інші відповідачі в судове засідання не з`явились, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи дійшов до наступного висновку. 07.02.2007 року між управлінням капітального будівництва Чернівецької обласної державної адміністрації та Унітарним Приватним Підприємством «Сантехбудмеханізація» було укладено договір №9 «Про пайову участь у реконструкції гуртожитку по [ADDRESS] під житлові квартири», предметом якого є проведення реконструкції блоку №1 гуртожитку по [ADDRESS] під житлові квартири. (а.с.9-15). 28.02.2008 року рішенням 25 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради №527 змінено адресу реконструйованих будівель із [ADDRESS] на [ADDRESS]. За клопотанням Чернівецької обласної державної адміністрації від 16.08.2011 року №01.26/33-1856, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11.10.2011 року №652/17 було закріплено за Чернівецьким окружним адміністративним судом як службове житло квартиру [ADDRESS] . Окрім того, вказаним рішенням було видано ордер на ім`я судді Чернівецького окружного адміністративного суду [PERSON] (а.с.16) Згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13.03.2012 року вищевказану квартиру виключено з числа службових. (а.с.22). У відповідності до розпорядження Чернівецької обласної державної адміністрації від 14.06.2019 року, акту приймання-передачі від 14.06.2019 року вказану квартиру передано на баланс Чернівецького окружного адміністративного суду. (а.с.24-27). 03.12.2019 року на підстав поданих Чернівецьким окружним адміністративним судом документів здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за №49996529. Так, [PERSON] працював в Чернівецькому окружному адміністративному суді на посаді судді з 22.05.2008 року по 13 лютого 2012 року та був звільнений зі штату суду за його заявою від 13.02.2012 року, у зв`язку із обранням його суддею апеляційного суду Івано-Франківської області. (а.с.28-31). Відповідно до наказу голови Чернівецького окружного адміністративного суду «Про звільнення [PERSON] » від 13.02.2012 року №22-ОС, [PERSON] припинив трудові відносини з Чернівецьким окружним адміністративним судом. (а.с.31). У період з 11.10.2011 року по 13.03.2012 року вищевказана квартира була закріплена за позивачем як службове житло, на яке було видано ордер на вселення [PERSON] та членам його сім`ї, а саме дружині [PERSON] та матері [PERSON] (а.с.21) Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (статті 121, 122 ЖК Української РСР). Згідно із статтею 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Одночасно, статтею 125 ЖК Української РСРпередбачено, зокрема, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як 10 років. Отже, службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді судді Чернівецького окружного адміністративного суду лише 3 роки 8 місяців та 23 дні, а тому дія положень статті 125 ЖК Української РСР на останнього не може поширюватись. Окрім того, ордер [PERSON] від 17.10.2011 року №43 було видано на вселення виключно у службове житло, а відтак виключаючи вказану квартиру з числа службових, вищевказаний ордер втратив свою юридичну силу, так як останній видавався на вселення виключно у службове. [PERSON] неодноразово був забезпечений житлом, в тому числі і грошовою компенсацією. Відтак відповідач [PERSON] був двічі забезпечений житлом за рахунок державного фонду: отримав трьох кімнатну квартиру у м. Івано-Франківську у позачерговому порядку як військовий суддя та грошову компенсацію для придбання житла. Судом встановлено, що відповідачі фактично проживають на території Івано-Франківської області та не використовують надане їм як службове житло. Зокрема вказані обставини підтверджуються відповідями на запити від ПАТ «Чернівцігаз збут», відповідно до якої з відповідачами жодних угод на здійснення розподілу природнього газу не укладалось, актами, які підписані сусідами та відповідно до яких, відповідачі не проживають у вказаній квартирі. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Так у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ висловився щодо можливості виселення особи з жилого приміщення, зазначивши, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Положення статей 124, 125 ЖК Української РСР визначають, що припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, має наслідком втрату особою права користування службовим приміщенням та є підставою для виселення із службового житла без надання іншого жилого приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування на час виконання трудових обов`язків . Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, що перебувають з ним у трудових відносинах і за характером їх роботи потребують надання такого житла. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Зазначений правовий висновок, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 14-181цс18. З огляду на встановлені фактичні обставини, з урахуванням положень закону, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved