Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося в суд із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15 серпня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 16/211К-07. Рішенням Тячівського районного суду від 21.10.2010 року по справі № 2-1338/10 стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 799755,07 грн. та 1820,00 грн. судових витрат. На виконання вказаного рішення, 28 лютого 2017 року Тячівським районним судом було видано виконавчий лист. Позивач вказує, що до теперішнього часу рішення Тячівського районного суду від 21 жовтня 2010 року не виконано. Позивачем нараховано штрафні санкції відповідно до ст. 625 ЦК України, що відповідно до розрахунку заборгованість станом на 31.01.2022 становить 231 994,70.70 грн., з яких 159951,01 інфляційних втрат та три відсотки річних за час прострочення виконання рішення суду у розмірі 72043,69,69 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів, що є предметом позову. Ухвалою суду від 21.02.2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, із викликом сторін. Представник позичава в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві просить справу розглянути у його відсутності, заявлені вимоги підтримують, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свої заперечення обґрунтовують тим, що виконання по вище вказаному рішенні виконавчою службою припинено, як частково виконане. В задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа по вказаному рішенню Тячівським районним судом відмовлено. Тому вважають, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог і в позові просять відмовити. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , представника відповідачів [PERSON] та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Тячівського районного суду від 21.10.2010 року по справі № 2-1338/10 стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 799755,07 грн. та 1820,00 грн. судових витрат. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, 15 серпня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 16/211К-07. В забезпечення кредитних зобов`язань по вищевказаному кредитному договору між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено договір поруки №16/211К-07 від 15 серпня 2007 року. Зазначеними договором поруки відповідач [PERSON] зобов`язувалась відповідати перед ВАТ «Універсал Банк» в повному обсязі за невиконання [PERSON] умов кредитного договору від 15.08.2007 року №16/211УК-07. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. 28 лютого 2017 року, Тячівським районним судом Закарпатської області було видано виконавчий лист з примусового виконання рішення Тячівського районного суду від 21 жовтня 2010 року у справі №2-1338/10. Виходячи з предмету позовних вимог, позивач просить суд стягнути з солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь 3 % річних та інфляційні втрати на загальну суму 72043,69 ( сімдесят дві тисячі сорок три) грн.. 69 коп., яка виникла внаслідок прострочення виконання судового рішення від 21 жовтня 2010 року № 2-1338/10, за період з січня 2019 по грудень 2021. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України. Факт часткового повернення суми позики з порушенням встановленого договором позики строку повернення не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідачів про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на загальну суму 72043,69 грн. за період з січня 2019 по грудень 2021, при визначенні суму боргу, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок заборгованості, який складений у повній відповідності з чинним законодавством, та перевірений судом, в той же час відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив до позовної заяви та спростувати наданий позивачем розрахунок. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних є обгрунтованим, та таким що підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3479,92 грн., тобто по 1739,96 грн. з кожного, які сплачені позивачем при зверненні з даним позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved