Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Вуїв А.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Бучацької міської ради Тернопільської області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини - [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , в Республіку Польща в період з 24 квітня 2022 року по 23 квітня 2023 року. Позовні вимоги мотивує тим, що з 03 грудня 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бучацького районного суду від 26.09.2018 розірвано. Після розірвання шлюбу у них склалися напружені, неприязні стосунки, вони не досягли згоди у вирішенні спільних проблем. Зазначає, що неодноразово зверталась у телефонному режимі до відповідача з проханням надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон, проте він відмовляється надавати таку згоду, однак і коштів на відпочинок та оздоровлення дитини не надає, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини, байдуже ставиться до інтелектуального та духовного розвитку дитини. При цьому, вагомі аргументи, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, останній не наводить. Ураховуючи те, що дитина проживає разом із нею (проти чого відповідач не заперечує), вона має змогу її матеріально утримувати в період відпочинку і здатна забезпечити дитину усім необхідним, вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Республіки Польща із зазначенням певного періоду відповідатиме найкращим інтересам дитини. Крім того, короткотермінові поїздки дитини закордон здійснюється виключно в інтересах малолітньої дитини, з метою гармонійного розвитку, розширення її кругозору, стимулювання вивчення іноземних мов. Також вказує і на те, що звертається з таким проханням до суду не вперше, зокрема, рішенням Бучацького районного суду від 09.07.2019 у справі №595/951/19 та рішенням Бучацького районного суду від 24.12.2020 у справі №595/1367/20 надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини [PERSON] у її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON] у Республіку Польща в період з 10.08.2019 по 09.08.2020 та, відповідно, з 01.02.2021 по 01.09.2021. За наведених обставин позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 02 березня 2022 року, у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Вуїв А.В. у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату та місце розгляду справи. Представник позивача - адвокат Вуїв А.В. подала до суду заяву, у які позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі, просить справу слухати у її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, не повідомивши суд про причини своєї неявки, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, правом на подання відзиву такий не скористався. Представник органу опіки та піклування Бучацької міської ради у судове засідання не прибув, у поданій заяві просить суд справу слухати за його відсутності. Позицію органу опіки та піклування Бучацької міської ради у даній справі просить врахувати виходячи із висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету, №43 від 22.02.2022, долученого до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові документи, оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Сторони перебували у шлюбі з 23 грудня 2013 року, який рішенням Бучацького районного суду від 26 вересня 2018 року розірвано (справа №595/784/17). За змістом наведеного рішення суду позивач [PERSON] після розірвання шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Від даного шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 17 вересня 2015 року Старопетликівською сільською радою Бучацького району Тернопільської області України, актовий запис № 14. Із скороченого витягу із свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , виданого 10 серпня 2020 року, вбачається, що [INFO] у м.Пшиґодзіце Республіка Польща [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище дружині після реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». За даними довідки №514 та №208, виданих Бучацькою міською радою Чортківського району Тернопільської області відповідно 23 квітня 2021 року та 09 вересня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає у [ADDRESS] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , сестрою [PERSON] , [INFO] , братом [PERSON] , [INFO] та дочкою [PERSON] , [INFO] . Водночас, як вбачається із висновку про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України, затвердженого рішенням Бучацької міської ради №43 від 22.02.2022, орган опіки та піклування Бучацької міської ради встановив, що дитина [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає разом із матір`ю [PERSON] , 1995 р.н. в Республіці Польща. Окрім того, заявника повідомлено про необхідність інформування служби у справах дітей про повернення дитини в Україну протягом місяця з дня в`їзду в Україну та про відповідальність, передбачену ч.7 ст.184 КУпАП за умисне порушення встановленого законом обмеження щодо строку перебування дитини за межами України. Позивач [PERSON] зверталась раніше із даним проханням до суду та рішенням Бучацького районного суду від 24 грудня 2020 року у справі №595/1367/20 [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини - без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , жительки с. Старі Петликівці Бучацького району Тернопільської області, РНОКПП [NUMBER] , у республіку Польщу, в період з 01 лютого 2021 року по 01 вересня 2021 року. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд погоджується з аргументами позивача, що дочка сторін [PERSON] , перебуваючи за кордоном в Республіці Польща, буде мати місце проживання, можливість розширити кругозір та світосприйняття, можливість відпочинку, що буде сприяти її усесторонньому розвитку, зокрема фізичному, духовному та моральному і відповідатиме інтересам дитини, а тому позовні вимоги слід задовольнити. За вказаних обставин, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України в Республіку Польща, у супроводі матері без дозволу і супроводу батька відповідає якнайкращим інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, а тому, позовні вимоги слід задовольнити, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Польської Республіки малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в [ADDRESS] у супроводі матері [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] протягом періоду з дня набрання рішенням суду законної сили по 23 квітня 2023 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved