Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку, посилаючись на те, що 25 вересня 2020 року, Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було зареєстровано шлюб між нею - [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №132. Після проведення державної реєстрації шлюбу її дошлюбне прізвище « [PERSON] », змінено на прізвище у шлюбі - « [PERSON] ». Від шлюбу, вона та відповідач мають спільну малолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Їхня малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрований разом з нею за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. Відповідач, відмовився забирати дитину та її з пологового будинку. Фактично з березня 2021 року, відповідач - [PERSON] проживає від них окремо за місцем своєї реєстрації, допомоги на утримання дитини не надає, ухиляється від покладеного на батьків ст. 180 СК України обов`язку. Її намагання вирішити питання утримання їхньої дитини у добровільному порядку відповідачем відхиляються, останній категорично відмовляється добровільно приймати участь в утриманні дитини, в порядку та розмірах, які необхідні для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Таким чином, оскільки відповідач та батько - [PERSON] ухиляється від виконання, покладених на нього батьківських обов`язків, порушує вимоги встановлені ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», де зазначено, що батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, просить суд визначити розмір аліментів на утримання їхнього малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. На момент подання даного позову, вона проживає разом з їхнім сином, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, не працює, має хронічне захворювання зору (складний гіперметропічний астигматизм правого ока, гіперметропія високого ступеня лівого ока) та потребує постійного профілактичного догляду, лікування. Тому вважає, що має право дружини на утримання від чоловіка (аліментів) у заявленому в позові розмірі. [PERSON] , є працездатним громадянином, має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки він офіційно працює та отримує заробітну плату, на його утриманні інших дітей або непрацездатних батьків не має. Вона, як мати на вихованні якої перебуває неповнолітня дитина, яка не досягла трирічного віку, має право на утримання аліментів від відповідача до досягнення їхньою спільною дитиною - [PERSON] , трьох років, оскільки їхній син проживає разом з нею у м. Черкаси за адресою її проживання та реєстрації, окремо від батька, а вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02.04.2021 року та по даний час. Отже просить суд, стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даного позову та продовжувати до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даного позову і продовжувати до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дружини в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даного позову та продовжувати до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи 29.03.2022 о 12 годині без участі адвоката. Сторона відповідача заперечує щодо позовних вимог частково з урахуванням прохальної частини відзиву від 11.01.2022 року на позовну заяву: стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і продовжувати до досягнення дитиною повноліття. В решті позовних вимог позивачу відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. В судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 132. Після укладення шлюбу позивач змінила своє прізвище [PERSON] на [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно до частини першої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Присудження аліментів на утримання дитини не вимагає як обов`язкової підстави встановлення факту уникнення одного чи обох батьків від обов`язку щодо забезпечення дітей, головними критеріями - є необхідність отримання кожною дитиною достатнього рівня життя, який забезпечуватиме її гармонійний розвиток. У відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із Законом України «Про бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 січня 2022 року встановлено у розмірі 2100 гривень. Тим самим, мінімальний розмір аліментів на дитину віком до одного року не може бути меншим ніж 1050 гривень. У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини першої статті 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, дитина перебуває на матеріальному утриманні позивача, що є підставою звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. У відзиві відповідач зазначив, що він систематично надає матеріальну допомогу на утримання спільної дитини та належним чином виконує покладений на нього батьківський обов`язок, на підтвердження даного факту відповідачем надані копії банківських чеків датовані червенем, жовтнем, листопадом 2021 року. Зазначений відповідачем факт свідчить про те, що ним надавалася матеріальна допомога на утримання малолітнього сина, однак не кожен місяць. При винесенні даного рішення суд враховував, що проходить службу у Збройних силах України, є учасником бойових дій, відповідач має задовільний стан здоров`я, не має тяжких захворювань (відсутність доказів, які могли б спростувати встановлені дані факти). Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дітей, відповідач не має інших аліментних зобов`язань, позов підлягає задоволенню, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.11.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу України - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України). Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Малолітній син [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 12385945 від 126.09.2021 року. Згідно довідки департаменту соціальної політики Черкаської міської ради від 28.09.2021 року № 1363/28-5/2-1 [PERSON] дійсно перебуває на обліку в управлінні соціальної допомоги та компенсаційних виплат департаменту соціальної політики Черкаської міської ради і отримує допомогу при народженні дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 860 грн. Позивач на даний час перебуває у відпустці по вихованню та доглядом за малолітньою дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, в зв`язку з чим не має можливості працювати та отримувати заробітну плату. Крім того, позивач має хронічне захворювання зору (складний гіперметропічний астигматизм правого ока, гіперметропія високого ступеня лівого ока) та потребує постійного профілактичного догляду, лікування, що підтверджується консультативними висновками спеціаліста. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач офіційно працевлаштований, і з цих міркувань, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення необхідно допустити до негайного виконання в межах платежу за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір». Пункт 13 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються:учасники бойових дій. Враховуючи вищезазначене, та той факт, що відповідач являється учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серія [NUMBER] , суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно віднести на рахунок Держави. Враховуючи наведене та

Outcome: partial