Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

25 травня 2015 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13 січня 2012 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок порушення графіку сплати коштів станом на 28 лютого 2015 року виникла заборгованість за кредитними зобов`язаннями на загальну суму 13 648,13 грн, що складається з заборгованості за кредитом у сумі 4 994,90 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6 027,13 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 1 500,00 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн, штраф (процентна складова) у сумі 626,10 грн. Так як відповідач не бажає у добровільному порядку сплатити заборгованість, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 січня 2012 року на загальну суму 13 648,13 грн, а також судові витрати, сплачені у вигляді судового збору, у сумі 243,60 грн. Ухвалою суду від 29 травня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом та призначено справу до судового розгляду (а.с.42). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2016 року справу передано для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. Ухвалою суду від 18 січня 2016 року цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду (а.с.54). Ухвалою від 03 березня 2016 року суд ухвалив про заочний розгляд справи та винесення заочного рішення (а.с. 64). Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.01.2012 року станом на 28.02.2015 року на загальну суму 13 648,13 грн, що складається з заборгованості за кредитом у сумі 4 994,90 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6 027,13 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 1 500,00 грн, штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн, штраф (процентна складова) у сумі 626,10 грн. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 243,60 грн (а.с.65-66). Ухвалою суду від 29 березня 2021 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2016 року залишено без руху (а.с.93-94). Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення (а.с.97-98). Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року поновлено [PERSON] пропущений строк звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2016 року в цивільній справі № 344/7663/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано (а.с.103-105). 02 червня 2021 року представником Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить задовольнити вимоги банку у повному обсязі. Вказує, що при укладенні кредитного договору менеджером відділення було помилково надано анкету А-банку, з яким позивач раніше співпрацював. [PERSON] до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що остання знала про умови кредитування та визнавала свої зобов`язання за договором, тому посилання на те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування не повинно прийматися судом до уваги. На даний час [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, не довела відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, тому вимоги банку є підставними і підлягають до задоволення (а.с.116-127). 04 квітня 2022 року представником відповідача надано додаткові пояснення, в яких вказується, що позивач не заперечує те, що відповідач не укладала 13 січня 2012 року договір з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». У довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта [PERSON] , доданої до позовної заяви, зазначено, що старт карткового рахунку відбувся 01 березня 2013 року, хоча такий старт мав відбутися 13 січня 2012 року з дати підписання Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , доданої до відзиву на заяву про перегляд заочного рішення, вказано, що старт карткового рахунку відбувся 27 серпня 2013 року. Тому неможливо встановити, з якої дати відбувся старт карткового рахунку. Докази, додані позивачем до відзиву на заяву про перегляд заочного рішення, не підтверджують факт укладання кредитного договору та наявності невиконаних кредитних зобов`язань. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 180-181). Представник позивача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 61). Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що 13 січня 2012 року жодних договорів відповідач з позивачем не укладала, про відсутність договору також свідчить довідка про видачу кредитної картки, згідно якої 27 серпня 2013 року була видана кредитна картка відповідачу, а також виписка з рахунку, надана позивачем, складена з 27 серпня 2013 року, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Враховуючи характер даних правовідносин, з метою розумних строків розгляду справи та недопущення порушення прав осіб на справедливий судовий розгляд, у зв`язку з введенням та продовженням в Україні воєнного часу, введеними в Україні карантинними заходами, тривалість яких з високою ймовірністю буде коригуватися на невизначений термін, враховуючи питання техногенно-екологічної безпеки та воєнного стану на території України, суд вважає недоцільним відкладати розгляд даної справи та за можливим розглянути та вирішити спір за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 13 січня 2012 року [PERSON] підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку. Відповідач при підписанні Анкети-Заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, а також повністю проінформована про умови кредитування, що були надані для ознайомлення в письмовій формі (а.с. 7-33). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта [PERSON] , старт карткового рахунку відбувся 01 березня 2013 року, зміна кредитного ліміту - 27 серпня 2013 року, 30 серпня 2013 року (а.с.6). Відповідно до виписки по рахунку за період з 27 серпня 2013 року по 19 травня 2021 року, відповідач користувалася наданим картковим рахунком, на якому встановлений кредитний ліміт (а.с. 130-133). Відповідачем була отримана картка Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 134). Згідно довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] був підписаний кредитний договір та 27 серпня 2013 року видана картка (а.с. 135). Позивачем змінювалися умови кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а.с. 136). Позивачем змінювалися Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.137-148). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 13 січня 2012 року, станом на 28 лютого 2015 року заборгованість становить 13 648,13 грн, що складається з заборгованості за кредитом у сумі 4 994,90 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6 027,13 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 1 500,00 грн, штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн, штраф (процентна складова) у сумі 626,10 грн (а.с. 5). Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України і свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» зареєстровано 19 березня 1992 року (а.с.35, 37). Національний банк України 05 жовтня 2011 року видав Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» банківську ліцензію №22 на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 37). 15 березня 2021 року Акціонерним товариством Державний ощадний банк України було видано довідку [PERSON] про те, що ТВБВ №10008/040 філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» 11 березня 2021 року на її ім`я було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті (а.с.90). Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частинами першою-другою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності з вимогами частини першої-другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно положень статей 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 549 Цивільного кодексу України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. З оглянутої копії Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку від 13 січня 2012 року судом встановлено, що [PERSON] ознайомилася та підписала Умови та Правила надання банківських послуг, що в сукупності складають договір між сторонами. У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Проте згідно підписаної Анкети-Заяви не видно, яку суму кредитного ліміту відповідач отримала та на яку картку, такі докази не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. Також з підписаної відповідачем Анкети-Заяви не вбачається те, що [PERSON] уклала договір саме з позивачем, Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». Згідно наданого розрахунку заборгованості, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, станом на 28 лютого 2015 року заборгованість становить 13 648,13 грн, що складається з заборгованості за кредитом у сумі 4 994,90 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6 027,13 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 1 500,00 грн, штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн, штраф (процентна складова) у сумі 626,10 грн (а.с. 5). Проте розрахунок заборгованості не містить даних про вид та номер платіжної картки чи номер розрахункового рахунку. Долучена до відзиву виписка по рахунку [PERSON] свідчить про рух коштів з 27 серпня 2013 року по 19 травня 2021 року, при цьому жодних даних про надання кредитних коштів, їх використання та погашення за період з моменту укладення договору, а саме з 13 січня 2012 року не містить. У заяві позичальника від 13 січня 2012 року процентна ставка не визначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді комісії та неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Більше того із копії заяви позичальника від 13 січня 2012 року не вказано на яких умовах надано кредит: платіжна картка кредитка «Універсальна», пенсійна картка, дебетова особиста картка, зарплатна картка, картка Gold чи ощадкнижка (депозит). Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив, крім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, в тому числі заборгованість за процентами, комісією, пенею та штрафами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач зазначає, що Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку є стандартними формулярами та викладені на сайті банку www.privatbank.ua. Таким чином, роздруківка із сайту позивача редакції Умов та правил надання банківських послуг не може бути належним доказом, оскільки інформація в ній повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано при розгляді вказаної справи. Також суд враховує те, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2012 року до 2015 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони, до договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). При цьому суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Суд враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору шляхом підписання Анкети-Заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам статей 207, 1055 Цивільного кодексу України про письмову форму кредитного договору. З цих підстав суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафів. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №382/1131/18. Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. У постанові від 13 листопада 2019 року №337/1605-16ц Верховний Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ ПриватБанк в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів і Витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин при розгляді даної справи суду не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів і Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року зауважує, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з особою АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд не в змозі встановити з наданих позивачем доказів, факт отримання відповідачем у справі від позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» кредитних коштів та їх суми, в тому числі й у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку. З матеріалів справи вбачається, що надана копія Анкети-Заяви від 13 січня 2012 року не містить відомостей про те, що договір був укладений між позивачем та відповідачем, а також строк дії кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку здійснення оплати кредиту та процентів по договору (строки сплати, розміри періодичних платежів, тощо), відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, а також самої суми кредитного ліміту. За таких обставин та без наданих підтверджень про укладення договору між позивачем Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] , а також про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування, розміру відсоткової ставки, періодичності платежів, розміру щомісячних платежів, надані банком витяг з Тарифів і Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач користувалася кредитними коштами та взагалі отримувала їх у певній сумі. Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу як кредитні кошти та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кошти. Надане фото клієнта з картою суд оцінює критично, оскільки з даного фото неможливо встановити те, що відповідач отримала платіжну картку саме 13 січня 2012 року. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують укладення договору, суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки. Представником позивача не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, тому задоволенню не підлягає. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої у разі відмови в задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного, відповідно до статей 526, 527, 530, 546, 610-612, 626, 628, 633, 364, 636, 1048, 1054, 1055 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed