Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] , відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. по факту смерті була заведена спадкова справа № 140/2018, зареєстрована в спадковому реєстрі № 54476028 від 13.12.2018. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на житловий будинок загальною площею 158,9 кв.м., житловою площею 88,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав померлій на підставі рішення суду від 08.06.2001. Однак це право власності вона за собою за життя не зареєструвала. Позивачі [PERSON] та [PERSON] , є онуками [PERSON] , та єдиними спадкоємцями по закону, та на момент смерті проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем. У квітні 2019 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, нотаріусом винесено постанови № 355/02-31 від 11.04.2019, 374/02-31 від 13.04.2019, на підставі яких відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно. Позивачі у позові також зазначають, що з усіх документів, які залишились після смерті [PERSON] , та повідомлених фактів спадкодавцем за життя, їм відомо наступне: бабуся позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] 25 травня 1939 одружилася із дідусем, [PERSON] . В 1927 році батькові [PERSON] - [PERSON] , [INFO], який помер у 1943 році, була виділена земельна ділянка [ADDRESS] . На даній земельній ділянці батьки [PERSON] побудували будинок, який на схематичному плані земельної ділянки садибного (індивідуального будинку значиться під літерою «А». Мати [PERSON] - [PERSON] , 1885 року народження, померла у 1940 році. Крім сина [PERSON] , у [PERSON] у неї була ще донька [PERSON] , [INFO] . Тобто, спадкоємцями після смерті [PERSON] та [PERSON] були діти [PERSON] та [PERSON] .. Спадкоємцями після смерті [PERSON] у 1940 році, на 1/2 будинку під літерою «А» стали її чоловік та діти, тобто кожен фактично прийняв спадщину в рівних частках по 1/3 від 1/2 будинку. Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем його став син [PERSON] . Отже, в результаті зазначеного вище спадкування [PERSON] фактично успадкував 3/4, а його сестра по мамі - [PERSON] - 1/4 будинку під літерою «А» за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємицею після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] булу її єдина донька, яка фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. по факту її смерті була заведена спадкова справа № 44/2018, зареєстрована в спадковому реєстрі № 51629785 від 18.04.2018, та відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 1/4 частку житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що фактично належала померлій. Спадкоємцями [PERSON] стали її доньки: позивач [PERSON] та [PERSON] . У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, нотаріус на підставі постанови № 375/02-31 від 13.04.2019, відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно. Отже позивачі вказують, що в 1959 році [PERSON] та [PERSON] побудували будинок, який у схематичному плані земельної ділянки садибного (індивідуального будинку) значиться під літерою «Б». На момент смерті [PERSON] з нею фактично проживали її онуки зі своїми сім`ями: [PERSON] та [PERSON] , а на момент смерті [PERSON] - її донька зі своєю сім`єю [PERSON] . Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] фактично не проживали у зазначеному будинковолодінні разом із спадкодавцями ні за життя, ні на момент їхньої смерті, тобто протягом багатьох років. Позивачі вказують, що їх дідусь та бабуся за життя фактично прийняли у спадщину вищезазначений житловий будинок після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] , у долях 3/4 та 1/4 відповідно, однак за життя не встигли оформити своє право власності на спадщину, та відповідно зареєструвати його. Тому, після їх смерті позивачі фактично вступили у володіння спадковим майном, але оформити спадкові права не мали можливості через те, що відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року онуки та правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з батьків, хто був спадкоємцем. Бабуся позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] була жива на час відкриття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] та юридично не оформила прийняття спадщини, чим позбавила своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , а також і своїх онуків [PERSON] , [PERSON] можливості прийняти спадщину та оформити спадкові права. Аналогічна ситуація виникла і у позивача [PERSON] після смерті її матері [PERSON] . Станом на день подання позову право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстровано ні за ким. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначають, що проживають у будинку [ADDRESS] з самого свого народження по сьогоднішній день, користуються ним з самого народження, утримують його за власний рахунок (ремонтують, сплачують комунальні послуги), безперервно та відкрито володіють ним, а тому вважають, що вони є добросовісними набувачами житлового будинку [ADDRESS] , тобто добросовісно заволоділи нерухомим майном та продовжують відкрито, безперервно ним володіти та користуватися та звернулися із даним позовом в якому просять суд визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] за набувальною давністю; [PERSON] право власності на 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] за набувальною давністю; [PERSON] право власності на 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник - адвокат Савчук І.В. в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. (т. 2 а.с.5). Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання заявлені позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у зв`язку із обранням позивачами неналежного способу захисту своїх прав, в судове засідання 29.03.2022 не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримавши позицію викладену у відзиві на позовну заяву. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.3 ст.211 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили в судовому засіданні, що позивачі із самого свого народження по сьогоднішній день, проживають в будинку [ADDRESS] , та повністю утримують його за власний рахунок (ремонтують, сплачують комунальні послуги, тощо),та з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство, здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічних з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачі [PERSON] , [PERSON] є спадкоємцями після смерті їхньої бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 11.06.2013 (т. 1 а.с. 81) та позивач [PERSON] є спадкоємцем її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 12.02.2018 (т. 1 а.с. 102). Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. по факту смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 140/2018, зареєстрована в спадковому реєстрі № 54476028 від 13.12.2018 (т.1 а.с. 83) та по факту смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 44/2018, зареєстрована в спадковому реєстрі № 51629785 від 18.04.2018 (т.1 а.с. 106). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на житловий будинок загальною площею 158,9 кв.м., житловою площею 88,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав померлій на підставі рішення суду від 08.06.2001 (т. 1 а.с. 78-80). Однак це право власності вона за собою за життя не зареєструвала. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 1/4 частку житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що фактично належала померлій. Однак це право власності вона за собою за життя не зареєструвала. Позивачі [PERSON] та [PERSON] , є онуками [PERSON] , та єдиними спадкоємцями по закону, та на момент смерті проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем (т. 1 а.с. 111-112, 115-118), а тому звернулися до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, постановами № 355/02-31 від 11.04.2019, 374/02-31 від 13.04.2019 нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно (т. 1 а.с.84-97). Позивач [PERSON] , як спадкоємиця, яка на момент смерті проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем (т. 1 а.с. 113-114, 119-120), після смерті своєї матері [PERSON] , також звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, постановою № 375/02-31 від 13.04.2019 нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно (т. 1 а.с. 98) Відповідно до інформації КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будинок [ADDRESS] реєстрація права приватної власності не проводилася.(а.с. 66-67). Отже, як з`ясовано в ході судового розгляду, спадковим майном після смерті спадкодавців являється будинку [ADDRESS] , позивачі перебували зі спадкодавцями в родинних стосунках та фактично є спадкоємцями за законом, проте оформити спадщину не мають можливості через відсутність правовстановлюючих документів, а тому вважають, що право власності на вказаний будинок у них виникло за набувальною давністю на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, оскільки спадкодавцями за життя право власності на будинок оформлено не було, а позивачі з народження і по даний час проживають в даному будинку, користуються ним в цілому, підтримують його в належному стані. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивачів під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». За набувальною давністю особа може набути право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Сам лише факт користування спірним майном не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України. Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника Суд звертає увагу позивачів на те, що обов`язковою умовою для визнання володіння позивачами добросовісним та набуття права власності за набувальною давністю є безтитульність майна. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, можна зробити висновок, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 10 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Таким чином, зважаючи на відсутність належних та достатніх доказів у матеріалах справи на підтвердження того, що позивачі володіють будинком [ADDRESS] безтитульно, враховуючи, що відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, з метою недопущення покладення в основу рішення суду припущень, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю, а також у зв`язку обрання позивачами неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові, і такий висновок міститься в постановах ВП ВС від 06.04.21 р. по справі № 910/10011/19 та від 02.02.21 р. по справі № 925/642/19, томув задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивачів відмовлено, судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed