Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, посилаючись на наступні обставини.22 грудня 1993 року органом приватизації м. Орджонікідзе Дніпропетровської області було прийнято розпорядження №3004 про передачу їй у приватну власність квартири [ADDRESS] . На підставі вказаного розпорядження відділом комунальної власності міськвиконкому м. Орджонікідзе їй було видано свідоцтво про право власності на житло від 22.12.1993 року, відповідно до якого вказана вище квартира належить їй на праві приватної власності. Вказане свідоцтво про право власності на житло від 22.12.1993 року є правовстановлюючим документом на вказану квартиру, що підтверджує її право на зазначену квартиру. Однак в свідоцтві про право власності на житло від 22.12.1993 року її прізвище зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] » , як це зазначено в усіх її документах, що посвідчують її особу, у тому числі в паспорті на ім`я [PERSON] , в Єдиному державному міграційному реєстрі, що посвідчується довідкою про реєстрацію місця проживання №208 від 21.01.2022 року, відповідно до якого вона [PERSON] зареєстрована на постійне проживання за адресою: [ADDRESS] , в договорах про надання телекомунікаційних послуг, укладених нею українською мовою за місцем її реєстрації по [ADDRESS] . Розбіжності в прізвище виникли внаслідок того, що на час видачі свідоцтва про право на житло її прізвище було зазначено згідно старого паспорту громадянина [NUMBER] від 31.01.1989 року російською мовою як « [PERSON] ». Дані вказаного паспорту зазначені в приватизаційним платіжному дорученні від 02.02.1994 року. 22.12.201993 року виконкомом Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області при прийнятті розпорядження про передачу їй у власність зазначеної квартири та в свідоцтві про право власності на житло її прізвище органом приватизації було перекладено з російської мови на українську як « [PERSON] ». При видачі нового паспорту громадянина України, а також інших документів її прізвище було зазначено українською мовою як « [PERSON] ». Однак в зв`язку з тим, що в зазначеному правовстановлюючому документі її прізвище невірно зазначено як « [PERSON] » замість « [PERSON] » їй необхідно в судовому порядку встановити належність зазначеного свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1993 року. На даний час вона не має можливості та підстав внести зміни до вказаного правовстановлюючого документу. У подальшому без встановлення факту належності їй зазначеного свідоцтва про право власності на житло у неї для здійснення свого права власності у частині користування та розпорядження вказаною квартирою виникнуть проблеми та складнощі в зв`язку з тим, що її прізвище у свідоцтві про право власності на житло не відповідає її прізвищу, зазначеному у паспорті громадянина України. Виявлена помилка у свідоцтві про право власності на житло перешкоджає їй у здійсненні свого права власності на квартиру. Тому просить встановити факт належності їй правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право на житло від 22 грудня 1993 року, яке було видане відділом комунальної власності міськвиконкому м. Орджонікідзе Дніпропетровської області на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та вважати встановленим той факт, що відомості, що в ньому містяться, відносяться до неї. Заявник в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Територіальна громада м. Покров Дніпропетровської області в особі виконкому Покровської міської ради в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, при прийнятті рішення по справі покладаються на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1993 року, виданого відділом комунальної власності міськвиконкому м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Вказане свідоцтво було видано згідно розпорядження від 22.12.1993 року №3004 (а.с.8). Анкетні дані заявниці [PERSON] підтверджуються копією її паспорту серії [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 21.03.2001 року на ім`я [PERSON] , яка народилася в м. Райчихінськ Мурської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16.03.1993 року (а.с.4-7). Згідно картки платника податків, виданої 19.02.2013 року Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією (Орджонікідзевське відділення), [PERSON] а має ідентифікаційний номер платників податків - [NUMBER] (а.с.17). Згідно довідки №208 про реєстрацію місця проживання особи, виданого виконкомом Покровської міської ради Дніпропетровської області 21.01.2022 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16.03.1993 року по теперішній час (а.с.12). Договором №170006263 про надання телекомунікаційних послуг від 15.01.2015 року, Типовим договором №13899 про надання послуг електрозв`язку від 25.06.2007 року підтверджується той факт, що прізвище заявниці вказано як [PERSON] (а.с.15). Частиною 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Правовстановлюючий документ - це документ, який підтверджує права певного суб`єкта та складений у порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому, організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. В зв`язку з тим, що в зазначеному свідоцтві про право власності на житло від 22.12.1993 року прізвище заявниці невірно зазначено як « [PERSON] » замість « [PERSON] » їй необхідно встановити факт належності їй вказаного правовстановлюючого документу. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] на підставі правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1993 року, виданого відділом комунальної власності міськвиконкому м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, належить квартира [ADDRESS] , однак у вказаному свідоцтві прізвище заявниці не співпадає з її паспортними даними, дані розбіжності, поза розумним сумнівом, виникли внаслідок не автентичного перекладу прізвища заявниці з російської на українську мову при видачі даного правовстановлюючого документу, виправлення помилки установою, яка видала цей документ неможливо, а встановлення факту належності вказаного документу заявниці має для останньої юридичне значення, оскільки дає їй право реалізувати свої повноваження власниці по розпорядженню належним їй майном, тому заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.295 ЦПК України, при ухваленні судом рішення понесені судові витрати не відшкодовуються, тому судові витрати слід віднести на рахунок заявника. На підставі викладеного та

Outcome: approved