Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № 23706 від 05 січня 1999 року, укладений між [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони на Одеській товарній біржі щодо квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що на даний час вона не може розпоряджатися своїм майном, а саме купленою в 1999 році на Одеській товарній біржі вказаною квартирою, так як даний договір не був посвідчений нотаріально. Ухвалою від 07.02.2022 року по справі відкрито спрощене провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 29.03.2022 року. У судове засідання 29.03.2022 учасники справи не з`явилися, позивач подала заяву, якою просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач, який сповіщений про час, дату і місце розгляду справи належним чином, будь-яких клопотань чи заяв щодо відкладення розгляду справи не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05 січня 1999 року між [PERSON] - з однієї сторони та [PERSON] - з іншої сторони на Одеській товарній біржі був укладений договір купівлі-продажу № 23706 щодо квартири [ADDRESS] (далі - Договір). Згідно п. 3 Договору, квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою ОДНК 11.12.1992 року під реєстровим номером 5-10839, право власності зареєстровано в ОБТІ та РОН 23.12.1992 року за реєстровим номером 2380 на стор. 194 в реєстр, кн. 72 доп. Вказаний Договір відповідно до вимог, встановлених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» було зареєстровано в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» на Одеській товарній біржі за № 23706 від 05 січня 1999 року. Зазначений Договір зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 02 лютого 1999 року під № 380 стор. 194 кн. 109 доп., то позивач у встановленому законом порядку набула право власності на зазначену квартиру. При укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних умов договору, договір між сторонами було виконано у повному обсязі.?Після укладання зазначеного договору позивачами було повністю виконано його умови. Факт передачі покупної ціни від покупця підтверджується п. 5 Договору № 23706 від 05 січня 1999 року, відповідного до якого продаж здійснений за 100 000,00 гривень, які отримані продавцем до підписання договору. Згідно умов даного правочину подальшому нотаріальному посвідченню договір не підлягав. Згідно із ст. 1 Закону України "Про товарну біржу", діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі. Розділом 4 Закону України "Про товарну біржу" визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч. 1 ст. 15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4 статті 15 Закону України "Про товарну біржу"). Отже, при укладенні договору купівлі-продажу сторонами були дотримані всі умови, яких необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу". За твердженням позивача сторонами було виконано умови договору купівлі-продажу в повному обсязі. Так, позивач сплатив відповідачам вказані у договорі кошти, відповідачі після відчуження проданої квартири виселилась з неї, позивач вселився в квартиру, користується нею в повному обсязі, сплачує комунальні платежі та інші послуги. Між тим, на даний час позивач не має можливості розпоряджатися вказаним нерухомим майном, оскільки чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в грудні 1995 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору. На підставі викладеного, суд вважає, що вищевказаний договір слід визнати дійсним у відповідності ст. 220 ЦК України. За таких обставин, враховуючи обґрунтованість позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved