Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-23 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулися з позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , за яким просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 27295 від 10 березня 2000 року, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] , посилаючись на такі обставини. Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 27295 від 10 березня 2000 року, укладеного між членами Одеської товарної біржі, [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 27.08.1997р.), проживаюча за адресою: [ADDRESS] , Продавець продала, а [PERSON] (нинішнє прізвище - [PERSON] ), (паспорт на момент укладення договору: серії [NUMBER] , виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 25.06.1997 р.), яка проживає за адресою: [ADDRESS] , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON] (нинішнє прізвище - [PERSON] ), яка проживає за тією ж адресою на підставі розпорядження Іллічівської районної адміністрації м. Одеси № 151 від 10.03.2000 р., в подальшому Покупці, купили квартиру, яка має загальну площу 23,20 кв. м, корисну площу 23,20 кв. м, складається з однієї кімнати, житловою площею 16,0 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 3 договору зазначена квартира належить Продавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській товарній біржі 10 серпня 1994 року, за № 4124, зареєстрованого в МБТІ м. Одеси, 13.09.1994 р. за реєстровим № 532 на стор. 40, в реєстровій кн. 83 пр. Згідно п. 5 договору квартира продана за 5080,00 (п`ять тисяч вісімдесят) грн, які отримані Продавцем до підписання даного договору і належить новому власнику: [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, на підставі ст. 9 ЖК України та законів України «Про товарну біржу», «Про власність». Відповідно до умов договору за [PERSON] [INFO] розписалась мати [PERSON] . Відповідно до п. 8 договору, на виконання ст. 227 Цивільного кодексу України даний договір підлягає реєстрації в МБТІ та РОН м. Одеси на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Згідно п. 11 договору даний договір згідно з вимогами ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний № 27295 від 10 березня 2000 року. Державне мито сплачено у розмірі 50,80 грн. Договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Договір зареєстрований в МБТІ та РОН м. Одеси від 20.06.2000р., за реєстровим номером 532 у реєстровій книзі 83 пр на сторінці 41. Позивачі звернулись до нотаріуса з метою відчуження вказаного об`єкту нерухомості третій особі, проте у відповідь на своє звернення вони отримали відмову у вчинені нотаріальної дії, вмотивовану тим, що нотаріусу не було надано оригіналу правовстановлюючого документу щодо належності майна власнику. Позивачі надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, на позовних вимогах наполягали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, поважних причин неявки в судове засідання суду не представила та відзиву не надала. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивачів, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених представником позивача письмових доказів. Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 27295 від 10 березня 2000 року, укладеного між членами Одеської товарної біржі, [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 27.08.1997р.), проживаюча за адресою: [ADDRESS] , Продавець продала, а [PERSON] (нинішнє прізвище - [PERSON] ), (паспорт на момент укладення договору: серії [NUMBER] , виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 25.06.1997 р.), яка проживає за адресою: [ADDRESS] , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON] (нинішнє прізвище - [PERSON] ), яка проживає за тією ж адресою на підставі розпорядження Іллічівської районної адміністрації м. Одеси № 151 від 10.03.2000 р., в подальшому Покупці, купили квартиру, яка має загальну площу 23,20 кв. м, корисну площу 23,20 кв. м, складається з однієї кімнати, житловою площею 16,0 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований в МБТІ і РОН м. Одеси від 20.06.2000 р., за реєстровим номером 532 у реєстровій книзі 83 пр на сторінці 41. На даний час нотаріуси відмовляють у вчиненні нотаріальних дій відносно вказаного вище нерухомого майна, мотивуючи це тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою не відповідає вимогам, що встановлені Цивільним кодексом України. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Частиною 4 Прикінцевих положень діючого ЦК України встановлено, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Договір № 27295 купівлі-продажу нерухомого майна був укладений 10 березня 2000 року. На цю дату був чинний Цивільний кодекс УРСР від 18 липня 1963 року. Таким чином, розгляд даної справи підлягає здійсненню за правилами ЦК УРСР 1963 р., у редакції яка діяла на момент укладання договору. Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР 1963 р., угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Стаття 42 ЦК УРСР 1963 р., угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Стаття 224 ЦК УРСР 1963 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 27295 від 10 березня 2000 року, укладеного між членами Одеської товарної біржі, [PERSON] продала, а [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON] , купили квартиру, яка має загальну площу 23,20 кв. м, корисну площу 23,20 кв. м, складається з однієї кімнати, житловою площею 16,0 кв. м за адресою: [ADDRESS] (вісім). Абзацом 1 ст. 227 ЦК УРСР 1963 р., договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», який діяв на момент укладання договору визначено, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Беручи до уваги дві вищезазначені норми, які діяли у 1994 р., вбачається, що станом на час укладання договору купівлі - продажу, передбачалась можливість укладання договорів у двох формах: простій письмовій - на товарній біржі без подальшого нотаріального посвідчення (ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі») та письмовій нотаріальній формі (ст. 227 ЦК УРСР). Також, треба зазначити, що в тексті самого Договору зазначено, що Договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомості стало обов`язковим починаючи з 1 січня 2004 року у зв`язку із вступом в силу нового Цивільного Кодексу України, на підставі якого видано Інструкцію «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затверджену Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004 р., яка використовується нотаріусами при вчинені дій з посвідчення відповідного правочину. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Оскільки, нормами законодавства України, що діяли на момент укладення договору, був передбачений порядок укладення договорів купівлі-продажу на товарних біржах без нотаріального посвідчення, тому, з огляду на ст. 47 ЦК УРСР, в даному випадку нотаріальне посвідчення угоди не потребувалось. Тобто, на час ухвалення договору, а саме 10 березня 2000 року, вимоги щодо належного оформлення договору були дотримані. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Істотними умовами договору купівлі-продажу є предмет та ціна. Предметом Договору є квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 Договору, вказана квартира має загальну площу 23,20 кв. м, корисну площу 23,20 кв. м, складається з однієї кімнати, житловою площею 16,0 кв. м. Згідно зі ст. 228 ЦК УРСР 1963 р., продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Пунктом 5 Договору визначено, що продаж здійснено за 5080,00 грн, які отримані продавцем до укладення даного договору. Отже, на момент підписання Договору сторонами були досягнуті усі істотні умови договору, що підтверджується відповідними підписами сторін договору. Таким чином, відповідно до ст. 153 ЦК УРСР спірний Договір є укладеним. Згідно з ч. 2 ст. 220 чинного ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Позивачі фактично володіють та користуються спірним майном. Отже, виходячи з того, що сторони домовились щодо усіх істотних умов Договору, що підтверджується підписами сторін в Договорі, встановлені у договорі умови виконані, що підтверджується також самим Договором, та враховуючи те, що позивач фактично розпоряджається та користується квартирою, можна дійти до висновку, що договір № 27295 від 10 березня 2000 року купівлі-продажу нерухомого майна є дійсним. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. У зв`язку з тим, що на даний час нотаріально посвідчити угоду неможливо, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивачів шляхом задоволення позову. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved