Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просить видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , [INFO] , строком на 6 місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження: заборонити перебувати за місцем реєстрації заявника за адресою: [ADDRESS] ; заборонити перебувати за місцем тимчасового проживання заявника за адресою: [ADDRESS] ; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити наближатись до квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; на відстань ближче 500 метрів. В обґрунтування поданої заяви заявник посилається на те, що 04.09.2010 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області зроблено актовий запис за № 361. Від даного шлюбу народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області зроблено відповідний актовий запис № 983. 07.02.2019 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб було розірвано, а також було вирішено питання щодо стягнення з [PERSON] коштів (аліментів) на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення нею повноліття. 09.06.2021 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заявник зазначає, що на її неодноразові спроби зберегти повноцінну сім`ю, причиною розірвання шлюбу була безпричинна агресія з боку [PERSON] , яка негативно позначилась як на житті останньої, так і на житті спільної малолітньої доньки [PERSON] . Внаслідок протиправних дій з боку [PERSON] психологічний стан, а також загальний стан здоров`я заявника та дитини похитнувся, оскільки такі перебували у стані постійного стресу, страху та напруги, що полягало у відсутності доброзичливого спілкування, існування різних поглядів на життя, постійних і систематичних безпричинних сварок, які супроводжувались образами тощо. Оскільки ситуація залишалась незмінною і вирішити її мирним шляхом було неможливо, сторони змушені були припинити спільне проживання. Як вказує заявник [PERSON] та малолітня [PERSON] є особами, які постраждали від домашнього насильства в сім`ї, стали жертвами такого насильства, потребували та на сьогоднішній день потребують реабілітації, що в свою чергу зумовило неодноразові звернення останніх за допомогою до психологів. Заявник зазначає, що погрози, переслідування і агресія з боку [PERSON] не припинились, вона змушена звертатись за допомогою і захистом до правоохоронних органів, хоча шлюб між останніми розірвано, більше 4 років такі проживають окремо, [PERSON] створив нову сім`ю. Дані обставини підтверджується зверненнями: терміновим заборонним приписом стосовно кривдника від 20.01.2022, талоном - повідомленням єдиного обліку № 136 від 28.02.2022 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію. На думку заявника у даному випадку є всі підстави психологічного та фізичного насильства з боку [PERSON] [PERSON] вважає, що наявність ризиків стверджена вище зазначеними обставинами, зверненнями (заявами), які складені працівниками поліції і перебувають на розгляді в Ужгородському РУП ГУНП в Закарпатській області. На підставі наведеного та з метою запобігання домашньому насильству, [PERSON] звернулася до суду за захистом порушених прав. Представником заінтересованої особи - адвокатом Овсепян К.А. було подано додаткові пояснення на заяву про видачу обмежувального припису, в якій заінтересована особа просить відмовити у задоволенні заяви [PERSON] у видачі обмежувального припису з огляду на наступне: відомості, на які постійно посилається заявник, є надуманими, ситуація висвітлена останньою однобічно; заявник керується лише особистими корисливими мотивами, зокрема що стосуються квартири, належної спільній малолітній доньці; зв`язок між [PERSON] та його донькою - [PERSON] є стійким та обом комфортно проводити разом час, дитина відчуває себе в безпеці поруч із батьком, і бажає проводити час із ним; документи, додані до заяви, не заслуговують на увагу суду, оскільки містять неправдиві та викривлені дані; вимоги зазначені в прохальній частині заяви взагалі є абсурдними, і лише порушуватимуть права [PERSON] , і сприятимуть втрати контакту між батьком та дитиною; на сьогодні не існує об`єктивних підтверджень того, що [PERSON] вчиняв будь якого роду домашнє насильство по відношенню до [PERSON] , а тому відсутні ризики, що [PERSON] може вдатися до таких дій в подальшому. Окрім того через канцелярію суду представником заінтересованої особи подано письмове клопотання про долучення доказів, зокрема довідки про результати проведення перевірки за матеріалами ІТС ІПНП №136 від 27.02.2022 та фото доказів. Представник заявника адвокат Муртазіна Н.М. у судовому засіданні, заявлені вимоги підтримала повністю та просили їх задовольнити з викладених у заяві мотивів. У судовому засіданні заінтересована особа - [PERSON] заперечував проти задоволення поданої заяви, зазначаючи, що не веде себе агресивно та не здійснює погрози заявниці. Просив відмовити у видачі обмежувального припису. Представник заінтересованої особи адвокат - Овсепян К.А. у судовому засіданні пояснила, що звертаючись до суду із даною заявою заявник хоче перешкодити спілкуванню дитини з батьком. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. За правилами розділу IV глави 13 ЦПК України розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Судом встановлено, що у період з 04.09.2010 по 07.02.2019 заявник - [PERSON] та заінтересована особа - [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого народилась спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.02.2019 шлюб між сторонами розірвано. У подальшому рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.06.2021 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 09.06.2021 затверджено мирову угоду у справі про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, якою визначено порядок участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] . Сторонами не заперечується, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] фактично проживають в [ADDRESS] . 20.01.2022 СПДН Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника, яким [PERSON] заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою - [PERSON] строком на 10 днів. Окрім того, 28.02.2022 [PERSON] звернулась із заявою за фактом погроз до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, про що свідчить талон-повідомлення єдиного обліку № 136 від 28.02.2022 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію. Як з`ясовано у судовому засіданні, причиною конфлікту між заявником та заінтересованою особою є розпорядження майном їх доньки, яке здійснюється заявником без взаємного погодження батьками (законними представниками). Згідно зі статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - колишнє подружжя; (п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи N 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі N 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Досліджені судом докази вказують на наявність тривалого конфлікту між заявницею та заінтересованою особою, що в результаті має форму психологічного насильства, яке відображається на спільній неповнолітній доньці - [PERSON] , що стверджується також наявними в матеріалах справи консультацією психолога та психологічною характеристикою дитини. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також базуючись на практиці Верховного Суду, зокрема викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч. 2 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ "A.V. v. Ukraine", n. 68177, "Enea v. Italy" [GC], n. 55182, "Idalov v. Russia" [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні "Ireland v. the UK", наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях "Kudla v Poland" [GC], n. 92237, "Козинець проти України", n. 52, "Лабіта проти Італії", n. 120, "Чембер проти Росії", n. 49244, поводження є "нелюдським", якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини "Chahal v. the UK", n. 145. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що заявник обґрунтовано звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису і її права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки заявник дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа [PERSON] з огляду на що з метою захисту прав та інтересів заявниці вимоги останньої щодо видачі обмежувального припису слід задовольнити. Разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи та встановлених взаємовідносин сторін, суд не вбачає підстав для задоволення заяви в частині заборони [PERSON] наближатись до квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на відстань ближче 500 метрів, оскільки судом не встановлено підстав для застосування таких обмежень й існування відповідних ризиків і загроз для заявника, запобігання яким можливе шляхом застосування таких заборон. Поряд з цим, при вирішенні питання на який саме період слід видати обмежувальний припис, суд вважає, що період тривалістю в три місяці буде достатнім для врегулювання конфліктної ситуації та зняття між сторонами напруги, що в подальшому не позбавляє заявника, у разі необхідності, звернутися до суду із заявою про продовження встановлених обмежень. Крім того, при видачі обмежувального припису, суд враховує визначений у мировій угоді, затвердженій ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.06.2021 графік спілкування батька з дитиною, яка проживає із матір`ю - заявником по даній справі. За таких обставин, подана [PERSON] заява підлягає до часткового задоволення. Представником заінтересованої особи, адвокатом Овсепян К.А., разом із додатковими поясненнями подано заяву про відшкодування витрат на правову допомогу Надаючи оцінку вказаній заяві, суд виходить з наступного. Порядок розгляду справ окремого провадження визначений статтею 294 ЦПК України. Відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, у зв`язку з чим заява представника заінтересованої особи про стягнення із заявника - [PERSON] витрат на правову допомогу не підлягає до задоволення. Така позиція суду базується на висновках, зроблених Верховним Судом у Постанові від 25 березня 2020 року у справі № 607/1219/18 (провадження № 61-19св19). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed