Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 05.10.2013 сторони уклали шлюб, в якому [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб розірвано. З метою вирішення порядку участі батьків у вихованні та утриманні дитини, між сторонами 30.03.2019 був укладений договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. Відповідно до п. 3 Договору, сторони домовилися про наступний порядок матеріального забезпечення дитини: батько надає грошові кошти матері для утримання дитини наступним чином: щомісяця, у строк з 01 по 10 число кожного місяця готівкою або перераховує на картковий рахунок матері № [NUMBER] в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в національній валюті - гривні, що на момент розрахунку за курсом НБУ становить 400,00 доларів США. При цьому, сторони домовились, що вказані грошові кошти мають цільове призначення, а саме: на утримання дитини [PERSON] . За умови, якщо грошові кошти надаються готівкою, мати зобов`язується підтверджувати цей факт письмовою заявою. Згідно з п. 4 Договору, мати зобов`язана отримані кошти витрачати виключно на утримання дитини. Відповідно до п. 6 вказаного договору батько має право безперешкодно відвідувати дитину за її місцем проживання в будь-який час, з урахуванням інтересів дитини, графіку її занять та за попереднім погодженням з матір`ю дитини. В разі перебування дитини разом з батьком за межами місця фактичного проживання дитини, має бути обов`язкова згода матері. Пунктом 7 Договору визначено, що мати та батько зобов`язуються не чинити перешкод у спілкуванні дитини з бабою, дідом, іншими членами сім`ї та родичами. Разом з тим, позивач зазначає, що з боку відповідача постійно порушуються умови договору, що тягне за собою порушення прав малолітньої дитини та позивача, зокрема: відповідач постійно чинить перешкоди у спілкуванні з донькою, як з позивачем, так і з його матір`ю; відповідач самостійно приймає рішення щодо організації дозвілля дитини; не надає жодних доказів цільового використання грошових коштів, які сплачуються позивачем за Договором. З метою усунення вказаних порушень [PERSON] звертався до відповідача, виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, Центру надання адміністративних послуг. Але відповіді не отримав. Крім того, його фінансовий стан змінився, позивач 11.01.2021 звільнився з роботи і він не в змозі утримувати доньку у визначеному Договором розмірі. Разом з тим, у нього [INFO] народилась друга донька - [PERSON] . На підставі вищевикладеного, позивач просив суд: розірвати договір від 30.03.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з нього на користь відповідача аліменти на неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку та доходів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з дня набрання цим рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивач надав свої пояснення в судовому засіданні 15.02.2022 та зазначив, що підтримує свої вимоги, наполягає на їх задоволенні, оскільки він звільнений з попередньої роботи, а на теперішній час здійснює реалізацію ліків через Інтернет мережу, його дохід складає 30000,00 грн, тому він не може сплачувати кошти на утримання дитини у визначеному в Договорі розмірі. Крім того, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Представник відповідача в судовому засіданні 15.02.2022 заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні та надав письмовий відзив, який обгрунтовував тим, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні з донькою, зокрема, кожний четвер та п`ятницю позивач забирає дитину з КЗШ №8 та вільно проводить з нею час. Також, у четвер та суботу він разом з донькою відвідує позашкільний навчальний заклад «Студія танців та повітряної акробатики «Ейфорія». Крім того, кожну суботу донька проводить разом з батьком та залишається в нього вдома на ніч. У серпні 2021 року дитина відпочивала з позивачем тиждень в пгт. Лазурне Херсонської області. Щодо матері позивача, то вона особисто не зверталась до неї з проханням поспілкуватись з онукою. Вказані обставини свідчать про відсутність в діях відповідача порушень вимог Договору. Щодо надання доказів цільового використання грошових коштів, які сплачуються позивачем відповідачу за Договором, відповідач пояснила, що з жовтня 2016 року по теперішній час вона офіційно працевлаштована та повністю може забезпечити себе всім необхідним. Також, відповідач вважає розмір аліментів, запропонований позивачем замалим та таким, що не в змозі забезпечити всі потреби дитини. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.10.2013. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.04.2019 шлюб між ними було розірвано. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною другою статті 181 Сімейного кодексу України (далі - СК України) за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. 30.03.2019 між сторонами був укладений договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. Установлено, що спірний договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дитини, їх розмір, що відповідає інтересам доньки та є обов`язковими для сторін договору. Цей договір укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Відповідно до п. 3 Договору, сторони домовилися про наступний порядок матеріального забезпечення дитини: батько надає грошові кошти матері для утримання дитини наступним чином: щомісяця, у строк з 01 по 10 число кожного місяця готівкою або перераховує на картковий рахунок матері № [NUMBER] в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в національній валюті - гривні, що на момент розрахунку за курсом НБУ становить 400,00 доларів США. При цьому, сторони домовились, що вказані грошові кошти мають цільове призначення, а саме: на утримання дитини [PERSON] . За умови, якщо грошові кошти надаються готівкою, мати зобов`язується підтверджувати цей факт письмовою заявою. Відповідно до п. 6 вказаного договору батько має право безперешкодно відвідувати дитину за її місцем проживання в будь-який час, з урахуванням інтересів дитини, графіку її занять та за попереднім погодженням з матір`ю дитини. В разі перебування дитини разом з батьком за межами місця фактичного проживання дитини, має бути обов`язкова згода матері. Пунктом 7 Договору визначено, що мати та батько зобов`язуються не чинити перешкод у спілкуванні дитини з бабою, дідом, іншими членами сім`ї та родичами. Відповідно до п. 12 Договору зміни, доповнення або відмова від цього Договору здійснюється за згодою сторін, шляхом укладання додаткового договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. У разі відсутності згоди між батьками - питання вирішується в судовому порядку. Згідно з частиною четвертою статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Згідно із статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ними цілей. Проте у ході виконання договору можуть виявитися обставини, які хоча і не були враховані сторонами при укладенні договору, але можуть істотно впливати на інтереси однієї чи обох сторін. Саме на ці випадки розраховані правила статті 652 ЦК України, які допускають можливість зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин. Застосування цієї статті є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору. За загальним правилом зміна обставин вважається істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. У разі істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання (частина 1 статті 652 ЦК України). Стороні, що вимагає зміни або припинення спірного договору про сплату аліментів, при неотриманні згоди іншої сторони надано право звернутися до суду з позовом про зміну або розірвання договору. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 77 ІІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Позивач просив розірвати вище вказаний Договір, разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить позивачу чи іншим родичам перешкоди в спілкуванні з дитиною, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини порушення його прав. Крім того, звертаючись з цим позовом, [PERSON] в обґрунтування своїх вимог зазначив, що у зв`язку зі зміною матеріального становища, він не може сплачувати аліменти у встановленому договором розмірі, тому, на його переконання, Договір необхідно розірвати. Зокрема, 11.01.2021 [PERSON] звільнився з роботи та [INFO] народилась [PERSON] , у свідоцтві про народження якої позивач вказаний батьком. Разом із тим, на підтвердження зміни свого матеріального стану позивач відповідно до вимог статтей 76-77 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів. Так, у судовому засіданні, зі слів [PERSON] , було встановлено, що він на теперішній час має щомісячний дохід в розмірі 30000,00 грн, проте жодної довідки про підтвердження цієї обставини останній не надав. Також матеріали справи не містять відомостей щодо розміру доходів відповідача та його матеріального стану до укладення аліментного договору. У зв?язку з неможливістю порівняти матеріальний стан платника аліментів до та після укладення Договору, за відсутності відповідних відомостей у матеріалах справи та ненаданням позивачем доказів на підтвердження вказаного, суд вважає не доведеним обгрунтування позивача про зміну матеріального стану останнього, а саме: погіршення такого стану, є таким, що не ґрунтується на матеріалах та обставинах справи. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що підстав для розірвання Договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини від 30.03.2019, саме на тих умовах які заявлені позивачем, не має. Щодо вимоги позивача про зміну розміру аліментів та стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку та доходів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд прийшов до таких висновків. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом ст. 180 СК України, обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно з п. 23 Пленум Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. При розгляді даної категорії справ необхідно також врахувати, що стягувані аліменти є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України), а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (статті 142, 181 СК України), у тому числі й на рівне утримання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. 11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. У розумінні статті 81 ЦПК України та наведених вище норм СК України необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейному стані, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем обставини не відносяться до істотних у розумінні статті 192 СК України та не є підставою для зменшення розміру аліментів, а належних та допустимих доказів, які б свідчили, що в нього значно змінилось матеріальне становище та за своїм матеріальним станом або ж через стан здоров`я він не здатен сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі визначеному Договором про участь батьків у вихованні та утриманні дитини, позивачем не надано, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими та належними доказами не підтверджені. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів, визначений укладеним сторонами Договором, є справедливим та таким, що сприятиме фізичному, духовному і моральному розвитку дитини.

Outcome: dismissed