Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-08 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 14.02.2012, зареєстрованого в реєстрі за № 227 та свідоцтвом про право на спадщину по закону від 17.11.2021, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1657. У вищевказаній квартирі зареєстрована, однак починаючи з 28.09.2019 по місцю реєстрації не проживає [PERSON] , що підтверджується актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 18.11.2021. Відповідач вибула на постійне місце проживання до іншої країни, де фактично проживає та працює, а також вступила в шлюб. З огляду на те, що відповідач в належній позивачу квартирі не проживає, однак зареєстрована, всі витрати за користування житловим приміщенням та комунальні послуги несе лише особисто позивач. Тим більше, що плата за користування житловим приміщенням та за комунальні послуги нараховується на всіх осіб зареєстрованих в даній квартирні, що в свою чергу ставить позивача в досить невигідне матеріальне становище, адже позивач змушена сплачувати кошти не лише за себе, а й за не проживаючих осіб, які зареєстровані в даній квартирі. Беручи до уваги вищевикладене, та враховуючи той факт, що відповідач не проживає в даній квартирі вже понад рік, вибула на постійне місце проживання до іншої країни, де створила сім`ю, офіційно працевлаштувалась та отримала дозвіл на постійне проживання, відповідно можна дійти до обґрунтованого висновку щодо того, що дана особа втратила право користування даним житлом. В судове засідання позивач не з`явилась, однак представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність із зазначенням, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач також в судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність із зазначенням, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, з 28.09.2019 року не проживає за місцем своєї реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст.206 ЦПК України). А тому, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, та, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 14.02.2012, зареєстрованого в реєстрі за № 227 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.11.2021, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1657. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 89201 від 29.11.2021. Факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , підтверджується актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 18.11.2021, відповідно до якого [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 28.09.2019 та по день складення даного акту. Відповідач зареєстрована в квартирі, однак ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б належали [PERSON] немає. Також судом встановлено, що [PERSON] вибула на постійне місце проживання до іншої країни - Швейцарії, де фактично проживає та працює, а також вступила в шлюб. Так, 07.04.2021 відповідачу було видано дозвіл на проживання в Швейцарії № FA 0217737, зі змісту якого вбачається, що 28.09.2019 вона в`їхала до Швейцарії та проживає в місті Цюрих. Також, в примітці дозволу на проживання в Швейцарії № FA 0217737 зазначено як підставу для видачі даного дозволу «возз`єднання сім`ї, дозвіл на роботу». Згідно виписки з книги реєстрації актів громадського стану Швейцарської Конфедерації 26.03.2021 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб. Згідно трудового договору, укладеного між Шраннер АТ та [PERSON] , остання займає посаду директора конференцій, місце роботи останньої знаходиться територіально в місті Цюріх, Швейцарія. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS] , понад шість місяців, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. При зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 та ч.1 ст.142 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь держави судовий збір в сумі 454, 00 гривень, враховуючи визнання нею позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved