Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-22 00:00:00

У листопаді 2019 року позовом [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) поділ майна подружжя, відшкодування упущеної вигоди, захист цивільного права позивача, відповідно до вимог якого, просив: поділити спільне майно подружжя, яке є спільною сумісною власністю. Визнати право власності за позивачем та виділити у натурі позивачу 1\\2 частку квартири [ADDRESS] ; визнати право власності за відповідачем та виділити у натуру відповідачу 1\\2 частку квартири [ADDRESS] . Визнати право власності за позивачем на гаражний бокс № [NUMBER] , блоку 2 у Громадській організації товариство «Надія-3», що знаходиться за адресом м. Київ вул. Василя Степанченка, 4. Визнати право власності за відповідачем на гаражний бокс № [NUMBER] ряд 5 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Нивки-3», що розташований за адресом м. Київ 04111, вул. Саратовська 61 А. Стягнути з відповідачки на користь позивача суму упущеної вигоди у розмірі 144 000 грн. від здачі в оренду житлового приміщення, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя. Стягнути з відповідачки на користь позивача 40% від частки отриманого доходу, від підприємницької діяльності, здійсненою фізичною особою-підприємцем 2 групи, за повні періоди з 2016, 2017, 2018 роки у розмірі 79 840,00 грн., для покриття мною збитків, при сплаті за житлово-комунальних послуг помешкання (збереження майна від боргу), належного харчування і лікування та підтримки фактичного прожиткового рівня. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] 09.11.1997 року зареєстрували шлюб. Під час шлюбу, сторони набули спільне майно, саме: квартира за адресою [ADDRESS] ; гаражний бокс № [NUMBER] блоку 2 Громадській організації товариства «Надія-3», розташований за адресом м. Київ вул. Василя Степанченка, 4 ; гаражний бокс № [NUMBER] ряд 5 у Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Нивки-3», що розташований за адресом м. Київ 04111, вул. Саратовська 61-А. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами а бо працею в набутті майна, тому таке майно необхідно поділити між сторонами у рівних частках. Позивач просить стягнути з відповідача упущену вигоду у розмірі 144 000 грн., яка була отримана відповідачем від здачі в оренду спільного майна. Позивач звертаючись до суду з даною вимогою, зазначає, що відповідачка відмовилась надати частину коштів позивачу. Крім того, позивач вказує, що відповідачка добровільно не бажає надавати позивачу, як непрацездатному пенсіонеру, члену сім`ї, батьку своїх дітей, допомогу, а тому позивач просить стягнути з відповідача 40% від частки отриманого відповідачкою доходу від підприємницькою діяльності у розмірі 79 840,00 грн. Ухвалою суду від 28.01.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від представника відповідачки - адвоката Бондар А.В. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача, та просив у задоволенні позову відмовити. У встановлений в ухвалі строк відповідачка відзив на позовну заяву до суду не подала. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.11.1979 року, що підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 09.11.1979 року ( а.с. 9). На даний час шлюб між сторонами не розірвано, зі слів позивача подружжя з 2010 року разом не проживають . Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого «Українською біржею Десятинна» від 22 березня 1996 року, № 1940-А/911 (а.с.36). Відповідно до реєстраційної посвідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 3 квітня 1996 рок, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 1996 року, № 1940-А/911 (а.с.37). Як вбачається з довідки Громадської організації товариства «Надія-3» від 01.04.2019 року, виданої на запит позивача, гаражний бокс № [NUMBER] , за адресом м. Київ вул. Василя Степанченка, 4 побудований громадянкою [PERSON] «та її чоловіком [PERSON] » (інформація про чоловіка вписана), господарчим способом, введений в експлуатацію в 1998 році, гаражний бокс не приватизований (а.с. 41). Згідно з відповіддю КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 02.11.2020 № 062/14-11772 (И-2020) наданої на запит суду, гаражний бокс № [NUMBER] ряд 5 у Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Нивки-3», за адресом м. Київ 04111, вул. Саратовська 61-А , на праві власності зареєстрований за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.10.1996 року, Першою Київською держнотконторою р.№ 11-1568 (а.с. 198). Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-539цс16: до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як вбачається з матеріалів справи, гаражний бокс № [NUMBER] , за адресою м. Київ вул. Василя Степанченка, 4 не приватизований, тобто право власності на нього не зареєстровано. Інших відомостей про реєстрацію права власності за зазначений вище гараж сторонами не надано та такі відсутні у матеріалах справи. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Враховуючи те, що гаражний бокс № [NUMBER] , за адресою м. Київ вул. Василя Степанченка, 4 на праві власності не належить ні позивачу, ані відповідачу, тому не може бути визнаний спільним майном подружжя та поділений у судовому порядку. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки на користь позивача суму упущеної вигоди у розмірі 144 000 грн. від здачі в оренду житлового приміщення, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя та стягнення 40% від частки отриманого відповідачкою доходу від підприємницької діяльності, у розмірі 79 840,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 р. у справі No 923/2075/15, від 09.12.2014 р. у справі No 5023/4983/12). Якщо ж майно є спільною сумісною власністю подружжя та передано третім особам відповідно до договору оренди, то і отриманий дохід є спільним та має бути розділений у відповідних частках. Коли гроші від орендаря отримує в повному обсязі один з подружжя, в іншого виникає право вимоги щодо стягнення коштів відповідно до його частки в праві власності на таке майно. Разом з тим, стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка отримує дохід від здачі в оренду спільного майна подружжя, а саме квартири та гаражного боксу, а тому неможливо вирішити питання про розподіл такого доходу. Згідно з п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Відповідно до листа Державної податкової служби України від 06.11.2020 року № 12254/5/99-00-04-07-05, задекларований дохід [PERSON] , як суб`єкта господарювання як платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2016 рік складав - 98600,00 грн.. за 2017 рік - 61400,00 грн., та за 2018 рік - 58200,00 грн. (а.с.201). Дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана від реалізації товарів або послуг, а прибуток - це дохід з вирахуванням податків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Відповідно, не підлягають стягненню валові доходи, які надходять на рахунок, а підлягає розподілу прибуток, тобто гроші, які ФОП отримував у вигляді надлишку після сплати всіх податків, зборів і платежів. Ця обставина підлягає доказуванню на загальних підставах. Так, потрібно навести докази того, який дохід отримала особа, які податки, інші збори сплачено, вирахувати чистий прибуток. І саме він буде тим майном, яке підлягає поділу. Відповідну позицію висловив КЦС у постанові від 30.09.2021 (справа №755/20605/15-ц). Суд сказав, що вимога про стягнення доходу від підприємницької діяльності не підлягає задоволенню з огляду на те, що звітність, на яку посилається особа, відображає валовий дохід фізичної особи - підприємця. Для цілей оподаткування такий дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана в результаті реалізації товарів або послуг, у той час як прибуток - це дохід з відрахуванням витрат на виробництво, придбання та збут товарів або послуг. Таким чином, заявлені відповідачем кошти включають у себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а й кошти, які включають у себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. При цьому доказів про чистий прибуток, отриманий таким суб`єктом підприємницької діяльності за заявлений період, надано не було. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до норм ст. 12 та ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести кожну обставину, на яку вона посилається. Проте, доказів стосовно того, що відповідачка відмовилась надати частину коштів позивачу та не бажає надавати позивачу допомогу, як непрацездатному пенсіонеру, в матеріалах справи відсутні. Таким чином така вимога не підлягає задоволенню. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. З огляду на зазначене, з метою реального вирішення спору, що виник між сторонами, суд вважає за можливе порядку поділу майна подружжя [PERSON] до [PERSON] визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину гаражного боксу № [NUMBER] ряд 5 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний будівельний кооператив «Нивки-3» по вул. Саратовська 61-А в місті Києві ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину гаражного боксу № [NUMBER] ряд 5 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний будівельний кооператив «Нивки-3» по вул. Саратовська 61-А в місті Києві . Так, позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, судовий збір в сумі 4802,50 грн. грн.

Outcome: partial