Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. В позові посилається на те, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року розірвано між нею та відповідачем шлюб та вирішено стягувати аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття, однак отриманих коштів вкрай недостатньо для повноцінного існування дітей. Посилаючись на погіршення свого фінансового становища, необхідність задоволення повсякденних потреб дітей, за відсутності можливості мирного вирішення із відповідачем питань щодо збільшення розміру аліментів просить суд задовольнити позов та збільшити розмір аліментів на дітей, встановивши його у розмірі ј частки його доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення ними повноліття. Судові витрати покласти на відповідача. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 22.02.2022, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача у справі, відкрито провадження у справі за вищезазначеним позовом [PERSON] та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 01.03.2022 та відкладено на 11.03.2022, у зв`язку із неявкою відповідача (а.с.7-10) У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, проте у своєму позові просила розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання двічі не з`явився, 01.03.2022 та 11.03.2022. Жодних клопотань на адресу суду не надіслав, про поважні причини неявки суд не повідомив. У відповідності до п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи факт належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом, відсутність клопотання та поважних причин його неявки, оскільки про їх наявність суд не повідомлено, з врахуванням того, що судовий розгляд відкладався для надання можливості відповідачу взяти участь у розгляді справи та подати докази, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі письмових матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року у справі № 726/685/14-ц, яке набрало законної сили 12.05.2014, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] також вирішено стягнути із [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] в твердій грошовій сумі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 18.04.2014 року і до повноліття дітей (а.с. 5). Крім того, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 липня 2009 року (а.с.3) та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25 жовтня 2004 року (а.с.4) Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ч. 3 ст. 181 СК України). Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також слід зазначити, що зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки) (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13). Аналогічні положення містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де зазначено, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось з них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ\~ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (частина друга статті 182 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Згідно приписів ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд при розгляді вимог позивачки про зміну способу стягнення аліментів враховує те, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів змінився визначений положеннями СК України мінімальний розмір аліментів, діти підросли, а отже потребують більших затрат на утримання та виховання, а тому попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає. При цьому, обов`язок батьків утримувати дитини є рівним та покладається як на матір дитини, так і на батька дитини. З огляду на викладене, а також враховуючи погіршення фінансового стану позивачки, ріст споживчих цін, беручи до уваги вік та стан здоров`я дітей, необхідність затрат з метою забезпечення виховання, навчання, розвитку дітей, приймаючи до уваги існуючі життєві витрати, що обумовлюють збільшення коштів, потрібних на їх утримання,

Outcome: approved