Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

Представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генеральний директор Шкробот В.В. 30 березня 2022 року звернувся до суду з заявою про госпіталізацію [PERSON] , 1995 року народження, до психіатричного закладу у примусовому порядку. В обґрунтування вказаних вимог у заяві зазначено, що 30 березня 2022 року [PERSON] поступив в стаціонар Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради. Після його огляду лікар-психіатр дійшов висновку про необхідність його госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для оточуючих. Вказані обставини підтверджені висновком комісії лікарів-психіатрів. У судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Семенчук І.Я. заяву підтримав із викладених у ній підстав. Вказав, що комісія прийшла до висновку, що [PERSON] страждає на психічний розлад змішаний розлад особистості з переважанням шизоїдного радикалу, зі схильністю до кверулянства та сутяжництва, і відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» на момент госпіталізації перебував у стані психомоторного збудження з неадекватною поведінкою, неспокоєм, проявами агресії і такий стан кваліфікується на момент перебування в цьому стані як тяжкий психічний розлад, у зв`язку з чим комісія вважає, що він на той час перебував у тяжкому психічному розладі і у зв`язку з вчиненням дій, які виявляють небезпеку для навколишніх, винесла рішення про необхідність його госпіталізації в примусовому порядку. Ця небезпека полягає в тому, що він проявляв агресію до працівників тероборони і поліції, кидається на працівників поліції, що написано в поясненнях старшого лейтенента поліції Бойка і цей працівник поліції може підтвердити це в судовому засіданні. Саме на основі цих пояснень і грунтується висновок комісії лікарів про те, що [PERSON] становить небезпеку для оточуючих. Оскільки він, [PERSON] , особисто не був присутнім при цих проявах агресії, а сам [PERSON] такі прояви заперечує, просив на підтвердження такого висновку комісії лікарів допитати працівників поліції, які безпосередньо були присутні при проявах агресії [PERSON] . З цих підстав просив заяву задовольнити. Адвокат Кушнірчук В.М. пояснив, що вважає, що визначені законом підстави для госпіталізації [PERSON] у психіатричний заклад у примусовому порядку відсутні, оскільки ні у самій заяві, ні у доданих працівником поліції поясненнях не наведено конкретних обставин та дій, вчинених [PERSON] , які становлять небезпеку для оточуючих. [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що лікування йому не потрібне, агресії в сторону працівників поліції він не проявляв, підстави для його примусової госпіталізації відсутні. Законний представник [PERSON] його мати [PERSON] підтримала позицію [PERSON] та його адвоката Кушнірчука В.М., вказала, що визначені законом підстави для госпіталізації [PERSON] у психіатричний заклад у примусовому порядку відсутні. [PERSON] лікувався у лікаря-невропатолога ще в ранньому дитинстві, на обліку у психіатра ніколи не перебував. На даний час ніякого лікування не потребує. Просила відмовити в задоволенні клопотання. Прокурор Побер І.І. у судовому засіданні просила задовольнити заяву, оскільки наявні передбачені законом підстави для госпіталізації в примусовому порядку, враховуючи пояснення працівників поліції, які є працівниками правоохоронного органу, тому в неї немає підстав не довіряти цьому поясненню, зокрема про те, що [PERSON] поводить себе агресивно по відношенню до них, вчиняє агресивні дії, вчиняє адміністративне правопорушення, зокрема злісну непокору працівнику правоохоронного органу, і, як випливає з наявного в справі письмового пояснення, поведінка [PERSON] до працівника правоохоронного органу була неадекватною, неприпустимою та загрожувала його особистим інтересам. Тому в неї немає підстав сумніватись, що [PERSON] дійсно становить загрозу та небезпеку для оточуючих та може проявляти не тільки словесну агресію, але і фізичну. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 30 березня 2022 року [PERSON] , [INFO] , поступив в стаціонар Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради. 30 березня 2022 року він був оглянутий комісією лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради головою комісії Бондаренком О.М., зав. кафедри психіатрії, професором [PERSON] , зав. відділення [PERSON] та лікарем-психіатром [PERSON] , про що складений письмовий висновок. Як убачається із зазначеного висновку, [PERSON] страждає на психічний розлад, діагноз змішаний розлад особистості з переважанням шизоїдного радикалу, зі схильністю до кверулянства та сутяжництва. З анамнезу у 1996 році лікувався в неврологічному відділенні ТОДЛ з приводу наслідків перинатальної енцефалопатії, синдрому рухових порушень, затримки психомовного розвитку гіпертензійно-гідроцефального синдрому. Консультований ендокринологом з приводу збільшення вилочкової залози, імунологом. В дошкільний період з`явилися судомні напади на фоні високої температури, спостерігалися респіраторно-афективні судоми. З приводу судомного синдрому спостерігався невропатологом, дитячим психіатром, призначалось лікування. В 1998 році оглядався психіатром, діагностовано синдром емоційно-вольової нестійкості. Афективно-респіраторні судоми, затримка мовного розвитку. В шкільному віці появились стани по типу абсансів. Продовжував приймати протисудомне лікування амбулаторно. З 14-річного віку приступи відсутні. 24 березня 2022 року пацієнта [PERSON] було доставлено в Тернопільський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки для обстеження, проте, перебуваючи там, поводив себе неадекватно, буянив, бив працівників поліції, погрожував розправою. Доставлений на обстеження в КНП «ТОКПЛ» ТОР, проте, згоди на обстеження не дав; госпіталізацію пацієнта в стаціонар в примусовому порядку в судовому засіданні 25 березня 2022 року задоволено не було. 30 березня 2022 року він був доставлений на обстеження та лікування повторно в зв`язку із зверненням сусідів в поліцію з приводу його неадекватної поведінки; при доставленні пацієнта в стаціонар працівниками поліції, тероборони був неспокійним, збудженим, наніс тілесні ушкодження працівникам поліції (із пояснюючої молодшого лейтенанта поліції [PERSON] ). Комісія дійшла висновку, що згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки він страждає на психічний розлад і вчиняє дії, що являють небезпеку для навколишніх. Як убачається з письмових пояснень (пояснюючої) молодшого лейтенанта поліції [PERSON] від 30 березня 2022 року, у зв`язку з неадекватною поведінкою, що становила загрозу та небезпеку для працівників поліції, [PERSON] , який наніс тілесні ушкодження працівникам поліції, яких викликали сусіди, було доставлено до психіатричної лікарні, як такого, що становив небезпеку своїми діями небезпеку для оточуючих. Будучи безпосередньо допитаним у судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] пояснив, що він є працівником Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області. 30.03.2022 р. він отримав завдання виїхати за місцем проживання [PERSON] для оформлення матеріалів за вчинення ним 25.03.2022 р. злісної непокори щодо працівників поліції. Приїхавши за адресою проживання [PERSON] , чекав у службовому автомобілі, в якому також перебував дільничний [PERSON] , біля під`їзду, поки [PERSON] вийде. Проте, [PERSON] вийшов іншим виходом, біля якого чекали працівники тероборони, які, у свою чергу, повідомили, що [PERSON] вийшов і вони його везуть до психіатричної лікарні. Тоді їхній екіпаж поїхав за ними в якості супроводу. Коли вони зупинились біля психіатричної лікарні, він побачив, що з машини вивели [PERSON] , на руках якого були кайданки, а ноги обмотані скотчем, у зв`язку з тим, що зі слів працівників тероборони, він копав ногами. Наявні в матеріалах справи письмові пояснення (пояснююча) написані ним із тексту рапорту іншого працівника поліції, який він мав перед собою. Те, що [PERSON] своїми діями становив небезпеку для оточуючих, він взяв саме з цього рапорту. Про те, що працівників поліції викликали сусіди, як зазначено в цій пояснюючій, йому стало відомо з реєстрації з лінії 102, з їхньої бази. Дата, коли було це повідомлення сусідів, та зміст такого повідомлення йому не відомі, оскільки він не виїжджав на цей виклик. Ні 30.03.2022р., ні будь-якого іншого дня, він особисто не бачив, щоб [PERSON] бив когось із працівників поліції. [PERSON] , який був із ним 30.03.2022 р. у складі екіпажу, цього теж не бачив, оскільки постійно перебував у автомобілі та участі у жодних заходах не брав. До матеріалів справи також долучено повідомлення начальника Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 29 березня 2022 року, зареєстроване відповідно до вхідного штампу КПП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР за №478 від 30 березня 2022 року, у якому зазначено, що 25 березня 2022 року до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області надійшло повідомлення працівника поліції з приводу того, що 24 березня 2022 року при відвідуванні [PERSON] за місцем проживання, він, зустрівши працівників поліції, почав поводити себе неадекватно, говорив речі, не сумісні з реальністю, в грубій формі спілкувався з працівниками поліції, шарпав їх за одяг та кидався на них. Також зазначено, що відповідно до інформації з баз даних МВС України [PERSON] з початку року здійснив понад 100 звернень в поліцію на гарячі урядові лінії, а його звернення несуть безпідставний характер. Підсумовуючи наведене, просив КПП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР провести психіатричний огляд [PERSON] в примусовому порядку. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заява до задоволення не підлягає. Так, статтею 3\~Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Відповідно до ст. 14\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» особа,\~яка страждає\~на психічний\~розлад,\~може бути\~госпіталізована до\~закладу з\~надання психіатричної\~допомоги без\~її усвідомленої\~письмової згоди\~або без\~письмової згоди\~її законного\~представника,\~якщо її\~обстеження або\~лікування можливі\~лише в\~стаціонарних умовах,\~та при\~встановленні в\~особи тяжкого\~психічного розладу,\~внаслідок чого\~вона: вчиняє\~чи виявляє\~реальні наміри\~вчинити дії,\~що являють\~собою безпосередню\~небезпеку для\~неї чи\~оточуючих,\~або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Частинами першою та другою статті 16\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» встановлено,\~що особа,\~яку було\~госпіталізовано до\~закладу з\~надання психіатричної\~допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Зокрема, питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Відповідно до частини першої статті 339\~ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Згідно із частинами першою, другою статті 340\~ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Аналогічний висновок, висловлений у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №127/25395/18. Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Як убачається із висновку комісії лікарів-психіатрів [PERSON] страждає на психічний розлад і вчиняє дії, що являють небезпеку для навколишніх. Однак, чи відноситься наявний у [PERSON] психічний розлад змішаний розлад особистості з переважанням шизоїдного радикалу, зі схильністю до кверулянства та сутяжництва, до тяжкого психічного розладу, у висновку не зазначено. Як пояснив у судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікар-психіатр Семенчук І.Я., на момент госпіталізації [PERSON] перебував у стані психомоторного збудження з неадекватною поведінкою, неспокоєм, проявами агресії і такий стан кваліфікується на момент перебування в цьому стані як тяжкий психічний розлад, у зв`язку з чим комісія вважає, що він на той час перебував у тяжкому психічному розладі. Проте, таких даних висновок не містить. Крім того, висновок лікарів-психіатрів про небезпеку [PERSON] для оточуючих базується на поясненнях молодшого лейтенанта поліції Бойка Р.А., про що прямо в цьому висновку зазначено. Про те саме стверджував у судовому засіданні й лікар-психіатр Семенчук І.Я., який входить до складу цієї комісії, зазначаючи, що саме на основі цих пояснень грунтується висновок комісії лікарів про те, що [PERSON] становить небезпеку для оточуючих. Саме з ініціативи лікаря-психіатра [PERSON] , який вказував, що особисто не був присутнім при цих проявах агресії, а сам [PERSON] такі прояви заперечує, на підтвердження такого висновку комісії лікарів було допитано автора вищевказаних пояснень працівника поліції [PERSON] . Проте, з його безпосередніх пояснень у судовому засіданні стало відомо, що ні 30.03.2022р., ні будь-якого іншого дня, він особисто не бачив, щоб [PERSON] бив когось із працівників поліції, і свідком подій, про які він описує у своїх поясненнях, він не був, безпосередньо ніякої неадекватної поведінки [PERSON] , яка б становила загрозу та небезпеку для працівників поліції, він не бачив. У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішення не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг). Відповідно до ст. 14\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» для госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди необхідна наявність таких трьох обов`язкових підстав: 1)обстеження або лікування особи можливі лише в стаціонарних умовах; 2)встановлення в особи тяжкого психічного розладу; 3)внаслідок цього тяжкого психічного розладу особа: a.вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї; b.та/або вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих; c.або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. У висновку комісії лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради не зазначено про те, що обстеження або лікування [PERSON] можливі лише в стаціонарних умовах, не зазначено, що наявний у [PERSON] психічний розлад є тяжким, а висновок про вчинення ним чи вияв реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, зроблений на підставі пояснень [PERSON] , які не підтвердились у судовому засіданні в ході його безпосереднього допиту. Таким чином, сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про наявність психічного розладу у [PERSON] , за відсутності інших належних і допустимих доказів про можливість обстеження або лікування [PERSON] лише в стаціонарних умовах, про тяжкість такого психічного розладу та про вчинення ним чи вияв реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди, оскільки сукупність підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для госпіталізації [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди в судовому засіданні не підтвердилась. Схильність [PERSON] до кверулянства та сутяжництва, подання ним численних заяв до правоохоронних органів, зважаючи на відсутність достатніх доказів на підтвердження сукупності обов`язкових визначених Законом обставин, за яких особу може бути госпіталізовано до психіатричного закладу без її згоди, не є підставою для задоволення заяви про його примусову госпіталізацію. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені докази та вимоги законодавства, суд приходить до переконання, що у задоволенні заяви представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку, без його згоди слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»,

Outcome: dismissed