Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-11 00:00:00

20.12.2021 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовом до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), прозняття арешту з нерухомого майна, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до Договору купівлі - продажу житлового будинку від 04 липня 2003 року він набув право власності на жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (тепер [ADDRESS] ). Його право власності на це нерухоме майно зареєстроване у відповідному реєстрі під реєстраційним номером 1729957. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 800 від 12 грудня 2013 року змінено поштову адресу житлового будинку, власником якого позивач є, в межах міста Миргорода з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Саме на цю адресу позивачем отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 078291 площею 1000 м кв. з її цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. За цією ж адресою позивачу виготовлено та видано Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. 17 грудня 2021 року, реалізуючи свої права власника на належне йому житло, позивач звернувся до відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області по питанню реєстрації місця проживання його дитини за адресою: [ADDRESS] . В ході спілкування з відповідною службовою особою згаданого відділу позивачу було повідомлено, що нерухоме майно у виді житлового будинку, власником якого він є, знаходиться під арештом з 20 червня 2002 року на підставі постанови без номера Миргородської виконавчої служби, що унеможливлює вчинення відповідної реєстраційної дії. Разом з тим, на момент нотаріального посвідчення Договору купівлі - продажу житлового будинку 04 липня 2003 року, жодних перешкод для вчинення такої нотаріальної дії, у тому числі і через наявний арешт будинку, не було. При зверненні до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 17 грудня 2021 року відповідач отримав довідку, без зазначення у ній дати та номеру, за підписом головного державного виконавця Бондаренко І.І., зі змісту якої слідує, що станом на 17.12.2021 року виконавчі провадження стосовно нього, як боржника, у цьому відділі не знаходяться. Переглядом виконавчих проваджень з відповідної автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено відсутність відомостей про наявність - відсутність накладення арешту на моє майно. Одночасно з цим, за змістом згаданої довідки, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, встановлено арешт на майно за адресою: [ADDRESS] , який накладений на підставі постанови без номера Миргородської виконавчої служби, власником якого вказано [PERSON] . Наявність такого арешту підтверджена Інформаційною довідкою № 290950169 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на належний мені наразі житловий будинок. Наявність такого обтяження порушує право власності позивача на конкретне нерухоме майно в частині реалізації повноважень володіння, користування і розпорядження таким майном, в той час, коли за даними Інформаційної довідки № 290948981 з раніше зазначеного Реєстру жодні заборони на його ім`я в такому Реєстрі відсутні. Ухвалою судді від 23.12.2021 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин 12.03.2022 року. Позивач та в судове засідання не з`явилися, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заяв, клопотань та відзиву до суду не надав. Суд, відповідно до ст. 247 ЦПК України розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлено , що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ( тепер [ADDRESS] ) на підставі Договору купівлі - продажу житлового будинку від 04 липня 2003, зареєстрованому державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори Смагою Л.М. (а.с.4), право власності на це нерухоме майно зареєстроване у відповідному реєстрі під реєстраційним номером 1729957 (а.с. 5). На момент нотаріального посвідчення Договору купівлі - продажу житлового будинку 04 липня 2003 року, жодних перешкод для вчинення такої нотаріальної дії, у тому числі і через наявний арешт будинку, не було. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, встановлено арешт на майно за адресою: [ADDRESS] , який накладений на підставі постанови без номера Миргородської виконавчої служби, власником якого вказано [PERSON] . Наявність такого арешту підтверджена Інформаційною довідкою № 290950169 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на належний мені наразі житловий будинок. (а.с. 11-12). Заборона відчуження, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладено після укладення договору купівлі-продажу будинку позивачем, у відомостях про особу, майно якої обтяжується, зазначена інша особа - [PERSON] . Наявність такого обтяження порушує право власності позивача на конкретне нерухоме майно в частині реалізації повноважень володіння, користування і розпорядження таким майном, в той час, коли за даними Інформаційної довідки № 290948981 з раніше зазначеного Реєстру жодні заборони на його ім`я в такому Реєстрі відсутні. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно дост.41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ізст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ,3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач позбавлений можливості реалізувати право власності на майно в частині володіння, користування і розпорядження цим майном через наявність арешту. Таким чином, обтяження, накладене на майно порушує право власності позивача. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. №31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон. Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат», накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, позивач є власником будинку, на який накладено арешт. При цьому арешт був накладений на вказану нерухомість, коли вона перебувала у власності іншої особи. Право власності позивача на будинок ніяким чином не оспорюється , зокрема, і відповідач не оспорює, однак існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення поданого позову. Судовий збір, сплачений [PERSON] при зверненні з даним позовом до суду, не підлягає стягненню з відповідача, оскільки позивач згодний нести судові витрати самостійно. Таким чином судові витрати по справі слід вважати фактично понесеними.

Outcome: approved