Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Посилається на те, що в лютому 2021 року між нею та відповідачем укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у неї грошові кошти в сумі 1250 євро, 410 доларів США, та 5600 гривень, про що особисто написав розписку та зобов`язався повернути запозичені кошти позивачці до 05.02.2021 року. На момент звернення до суду, взяті на себе грошові зобов`язання [PERSON] виконав частково, а саме повернув 410 доларів США, 5600 гривень, та сплатив проценти за користування коштами в період з 05.02.2021 року до 01.08.2021 року. Однак відповідач не повернув позивачу взяті грошові кошти у визначений строк, чим порушив взяте на себе грошове зобов`язання. Крім того, вона понесла затрати на придбання дорожніх квитків на потяги Київ-Мукачево, Мукачево-Київ, Київ-Мукачево, Ужгород-Київ для врегулювання досудового спору між нею та відповідачем про повернення їй грошових коштів в розмірі 1250 євро. Вартість квитків становить - 2 605,82 гривні. У зв`язку з наведеним, позивачка [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] 1250 євро - основного боргу, 608,50 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу, та 2605,82 гривень - додаткові витрати для придбання квитків на потяг для досудового врегулювання спору. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Подала до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі, відзив у встановлений строк без поважних причин не подав. Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 02.02.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив в [PERSON] гроші в сумі 1250 євро, 410 доларів США, 5600 гривень, які зобов`язався повернути до 05.02.2021 року. /а.с. 4/. Взяті на себе грошові зобов`язання відповідач [PERSON] виконав частково, а саме повернув позивачу [PERSON] 410 доларів США, 5600 гривень та сплатив проценти за користування коштами в період з 05.02.2021 року до 01.08.2021 року. Позивач зверталася до відповідача з вимогою повернення боргу за розпискою, однак зобов`язання відповідач до даного часу не виконав. Згідно з наданими позивачем розрахунками, що містяться в позовній заяві, заборгованість за договором позики становить: заборгованість за договором позики у сумі 1250 євро, три проценти річних за період з 01.08.2021 року по 31.01.2022 року становить 608,50 гривень, та додаткові витрати для придбання квитків на потяг для досудового врегулювання спору в розмірі 2605,82 гривень. Відтак, судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики. Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.08.2021 року по 31.01.2022 року складає 608,50 гривень (1250 євро (в еквіваленті до гривні на момент звернення до суду - 40 237, 50 гривень) х 3 % / 365 (днів у році) х 184 ( кількість днів)). Позивачем також надано докази витрат щодо купівлі проїзних квитків на потяги, що пов`язані з приїздом позивача до іншого населеного пункту з метою досудового врегулювання спору, що підтверджується інформацією, наявною у залізничних квитках серії [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , ВС №138047./а.с.7/ Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що судом встановлено факт укладення між сторонами саме договору позики від 02.02.2021 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути грошові кошти у розмірі 1250 євро - основного боргу, 608,50 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу, та 2605,82 гривень - додаткові витрати для придбання квитків на потяг для досудового врегулювання спору. Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Однак, враховуючи, що позивач відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір», як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 4 345 гривень.

Outcome: approved