Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-29 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 від доходу, але не менше 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та стягувати аліменти до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначив, що 30 квітня 2010 року позивач одружився з відповідачем. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , а [INFO] народився син - [PERSON] . Впродовж декількох років сім`я проживала разом за адресою: [ADDRESS] . Однак, в подальшому спільне життя позивача з відповідачем не склалося. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2021 року у справі № 204/5713/21, яке набрало законної сили 22 жовтня 2021 року, цей шлюб було розірвано. Неповнолітні діти з червня 2021 залишились проживати разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в даний час постійно займається вихованням і утриманням своїх синів, самостійно, без участі в цьому відповідачки, здійснює всі витрати, необхідні для нормального забезпечення дітей одягом, харчуванням, відвідання додаткових занять та розвитку їх особистих потреб. Діти виявляють прихильність до батька і намір проживати з ним, а не з відповідачкою. Відповідачка не має наміру приймати участь в утриманні дітей та опікується лише власними інтересами. Позивач має постійне місце роботи, розмір його заробітку дозволяє утримувати дітей, але він не є достатнім, щоб забезпечити всі їхні потреби, які включають витрати на лікування, оздоровлення, культурне і фізичне виховання. Отже, діти потребують участі в їх утриманні також і з боку матері, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, які зазначені в позові. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що позовну заяву визнає частково. Пояснила, що дітям зараз 11 і 9 років. У відповідача забрали дітей та не дають з ними бачитися. Під час спільного проживання разом з позивачем, він бив її та дітей. Відповідач працює майстром манікюру, літом возила дітей за власний кошт на море, забезпечувала їх. З 2015 року вони з позивачем проживали окремо, з дітьми проживає окремо з вересня. Дітей налаштовують проти неї, не дають з ними бачитися, наразі діти не хочуть з неї бачитись. Суд, вислухавши в судовому засіданні позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2010 року (арк.с.9). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (арк.с.12-13) Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які знаходиться на утриманні позивача (арк.с.10,11,15). Факт проживання дітей з батьком (позивачем), не заперечувалось в судовому засіданні відповідачем. Відповідно до копії висновку Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування від 21.01.2022 року за № 4/3-7, батько [PERSON] проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] , де створені всі необхідні умови для проживання дітей. Він працює та має постійних дохід, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Мати дітей [PERSON] проживає у власній квартирі, вона працює та має постійний дохід. На обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Шлюб між батьками було розірвано. На засіданні комісії [PERSON] та [PERSON] повідомили, що хочуть проживати з татом, з мамою жити не бажають. Адміністрація вважала за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] , [PERSON] разом з батьком [PERSON] (арк.с.37-39). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням зазначених обставин враховуючи, що відповідач є працездатною особою, враховуючи спільний обов`язок батьків щодо утримання дитини, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, однак підлягають задоволенню частково. Так як позивачем в судовому засіданні не доведено, що відповідач має достатній заробіток, за якого має можливість сплачувати аліменти у розмірі 100 відсотків прожиткового мінімуму. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 листопада 2021 року (дня пред`явлення позову) та до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на відповідача. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial