Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 18 червня 2008 року було укладено договір б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач [PERSON] взяв зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 26036,40 грн., з яких заборгованість по простроченому тілу кредиту - 787,54 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 20660,83 грн., пеня - 60 грн., комісія - 0,97 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.50). Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до справи не подавалися. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив. У відзиві зазначив, що згідно долученого до справи розрахунку позивача відповідачем з 21.06.2008 року отримувалися кошти з кредитної картки. Згідно заяви № 0006131500060634942 від 18.06.2008 року [PERSON] 18 червня 2008 року отримав кредитну картку "Універсальна", термін дії якої до 12/11, з кредитним лімітом 1000,00 грн. Про встановлення кредитного ліміту в розмірі 29000,00 грн. мова не йшла, і доказів встановлення зазначеного ліміту не надається. Сума боргу в розмірі 787,54 грн. виникла 30.04.2011 року, що вбачається з розрахунку заборгованості, поданого позивачем - додаток № 3 до позову. Позивач зазначає, що станом на 31.08.2021 року заборгованість за відсотками 26036,40 грн., яка складається з наступного: 787,54 грн. - заборгованість за тілом кредита; 20660, 83 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 60,00 - нарахована пеня; 0,97 грн. - нараховано комісії. Проте, якщо порахувати всі перелічені суми, виходить борг не 26036, 40 грн., а 21509,34 грн. Наданий позивачем до справи Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містить даних про час їх прийняття, що в свою чергу позбавляє можливості як суд, так і відповідача перевірити чи діяли саме вони станом на 18 червня 2008 року. Нову карту після 2011 року відповідач не отримував. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами у листопаді 2021 року, тим самим пропустивши строк звернення до суду, який закінчився 30.04.2014 року. Тому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Розгляд справи просив проводити за відсутності відповідача та його представника. Позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим він підписав заяву б/н від 18 червня 2008 року. 05 лютого 2019 року клієнт [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, та був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом банку від 06 березня 2010 року. Вказана заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку, складають договір про надання банківських послуг (а.с. 84-91). Також зазначив, що до матеріалів позовної заяви долучено копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з якої вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% на місяць (30% на рік), вказані розмір комісії, штрафів, тощо. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів по рахунку вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведена відсутність заборгованості та виконання ним умов договору. Надана ж позивачем виписка по картковому рахунку відповідача та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами. Порядок погашення заборгованості передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг. Станом на 31 серпня 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 26036,40 грн., з яких: 787,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 20660,83 грн. - заборгованість за відсотками, 4587,06 грн. - нарахована пеня, 0,97 грн. - нарахована комісія. Але користуючись своїм правом, позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 21509,34 грн., з яких 787,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 20660,83 грн. - заборгованість за відсотками, 60,97 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Вказана заборгованість обрахована відповідно до умов договору. Згідно п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. У зв`язку з цим підстави для застосування позовної давності відсутні. Тому позивач просив суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Відповідач надав заперечення, у яких не погодився з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив. Зазначив, що доводи позивача не відповідають дійсності. Анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка була нібито підписана відповідачем 05 лютого 2019 року, хоча візуально видно, що підпис відповідача взагалі не є схожим на його. Навіть, якщо відповідач 05.02.2019 року і підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, це ніяким чином не свідчить, що відповідач був ознайомлений саме з Умовами ям Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом Банку від 06.03.2010 року. Так, станом на 06.03.2010 року не існувало ще такої юридичної особи, як АТ КБ «Приватбанк», у 2010 році позивач мав іншу назву - Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (назва міститься навіть на відтиску печатки у Заяві № 0006131500060634942 від 17.06.2009 року), крім того, у 2019 році на сайті позивача не були розміщені Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом Банку від 06.03.2010 року. Відповдіачем у 2019 році в АТ КБ «Приватбанк» отримувалася зарплатна картка [NUMBER] зі строком дії до 01/23. Можливо під час її отримання він і підписував якісь документи, проте вони не стосувалися в будь - якому випадку кредитної картки та отриманого у 2008 році кредиту. І навіть, якщо [PERSON] , отримуючи зарплатну картку у 2019 році, можливо, і підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, це не значить, що між ним та банком було підписано зміни до кредитного договору укладеного у 2008 році. У заяві № 0006131500060634942 від 18.06.2008 року процентна ставка зазначена у розмірі 1,9% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 1,5%. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами в сумі 20660, 83 грн., проте відсотки розраховані позивачем виходячи не з розміру 1,9% на місяць на залишок заборгованості (або 22,8% річних (1,9% х 12). З розрахунку заборгованості приєднаного до позову чітко вбачається, що позивач застосовує процентну ставку 30%. Будь - яких доказів про внесення змін до договору, укладеного між позивачем та відповідачем, надано не було. Позивач зазначає, що станом на 31.08.2021 року заборгованість складає 26036,40 грн., але якщо порахувати всі зазначені позивачем суми, виходить борг не 26036, 40 грн., а 21509,34 грн. Позивач зазначає, що кредитна картка для [PERSON] була перевипущена 12/2011 року, проте при цьому доказів отримання та користування перевипущеною 12/2011 року карткою позивач до суду не надав. Навпаки, надав до суду довідку, з якої вбачається, що відповідач отримав у 18.06.2008 році картку № [NUMBER] зі строком дії до 12/2011. Право на звернення до суду у позивача виникло ще у 2011 році, проте цього зроблено не було. Строк позовної давності минув у 2014 році. Тому відповідач просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Інші заяви та клопотання від сторін не надходили. Представник позивача в судове засідання не з`явився. До матеріалів справи додано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання також не з`явились, звернувшись до суду з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, зважаючи на відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18 червня 2008 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.21). За умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу кредит у виді встановленого кредитного ліміту в сумі 1000 грн. на платіжну карту зі сплатою процентів за базовою процентною ставкою 1,9% на місяць на залишок заборгованості та щомісячної комісії в розмірі 1,5%. Відповідачу 18 червня 2008 року видано картку № [NUMBER] , строк дії якої - до грудня 2011 року, що підтверджується довідкою КБ «ПриватБанк» (а.с.20). Як вбачається з вказаної довідки, в подальшому карта відповідачу не перевипускалась. Після укладення договору банком кредитний ліміт позивачу визначений у розмірі 29000 грн. В подальшому він зменшувався, і 06 листопада 2019 року визначений у розмірі 0,00 грн., що підтверджується даними довідки КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с.19). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Як встановлено судом, банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши позивачу кредитні кошти. Вказана обставина не заперечувалася відповідачем. Але при цьому розмір кредитного ліміту банком визначений у більшому розмірі, ніж було передбачено договором. Як вбачається з виписки з особового рахунку позивача за договором № б/н за період з 18 червня 2008 року по 22 вересня 2021 року, відповідач користувався кредитною карткою, отримував кредитні кошти та здійснював їх повернення з дня укладення договору до 07 липня 2009 року. Після цього кошти він не одержував, повернення кредиту не здійснював (а.с.15-18). Згідно наведеного позивачем розрахунку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 31 серпня 2021 року становить: заборгованість по простроченому тілу кредиту - 787,54 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 20660,83 грн., пеня - 60 грн., комісія - 0,97 грн. та судові витрати (а.с.6-14). При цьому заборгованість за тілом кредиту станом на дату закінчення терміну дії договору, що відповідає терміну дії виданої йому картки, тобто станом на 31 грудня 2011 року становить 787,54 грн., заборгованість за відсотками - 633,73 грн., пеня - 839,03 грн., комісія - 0 (а.с.8). Нарахування відсотків та комісії після закінчення терміну дії договору не відповідає його умовам та чинному законодавству. Посилання позивача на підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 05 лютого 2019 року суд до уваги не бере з наступних причин. Так, вказана анкета-заява не містить будь-якої інформації про те, що вона стосується кредитного договору № б/н, укладеного сторонами 18 червня 2008 року (а.с. 95-96). Не містить дана анкета-заява і інформації щодо основних умов договору, укладеного сторонами. Крім того, частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 05 лютого 2019 року процентна ставка не зазначена, сплата комісії не передбачена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 05 лютого 2019 року заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (18 червня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що сторонами 18 червня 2008 року було укладено кредитний договір №б/н, термін дії якого відповідав терміну дії картки, що була за цим договором видана відповідачу. Правомірність нарахування відсотків, комісій після закінчення терміну дії цього договору наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується. Також судом встановлено, що на час закінчення терміну дії договору 31 грудня 2011 року відповідач мав заборгованість у розмірі: заборгованість за тілом кредиту - 787,54 грн., заборгованість за відсотками - 633,73 грн., пеня - 839,03 грн., комісія - 0 (а.с.8). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд відхиляє доводи позивача про збільшення строку позовної давності до 50 років, оскільки, як вже судом зазначено, Умови та Правила надання банківських послуг, які і передбачають збільшення строку позовної давності, які не містять підпису відповідача, до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем. Трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення боргу за кредитом закінчився 31 грудня 2014 року. Позивач же звернувся до суду з даним позовом 03 листопада 2021 року, тобто після закінчення строку позовної давності. При цьому будь-яких дій, що свідчили б про визнання боргу відповідачем, він не вчиняв. Здійснюване позивачем автоматичне погашення заборгованості договором, що був укладений сторонами, не передбачено, вчинено без волі відповідача, а тому перебігу позовної давності не переривало. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення боргу за кредитом необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Тому позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією задоволенню не підлягають. На підставі викладеного в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Судові витрати відповідача складаються з витрат на правничу допомогу і підтверджуються долученими до матеріалів справи доказами: договором про надання правничої допомоги №01-15/12/21 від 15 грудня 2021 року (а.с.65-67), детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом (а.с. 68), актом виконаних робіт №1 від 17 грудня 2021 року (а.с. 69); квитанцією до прибуткового касового ордера №38 від 15 грудня 2021 року (а.с. 70) про сплату 3500 грн. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати покладаються на відповідача. Тому з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 3500 грн. на відшкодування витрат з оплати правничої допомоги.

Outcome: approved