Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-13 00:00:00

[PERSON] 8 червня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Новокодацької адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 2 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 12 липня 2021 року було подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові посилалася на те, що вона є рідною бабою малолітнього [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є її дочка, неповнолітня відповідач [PERSON] , [INFO] . У зареєстрованому шлюбі вона не перебуває, зареєстрована разом з позивачем. Відомості про батька малолітньої дитини в актовому записі про народження зазначені зі слів матері. У період з 01 вересня 2011 року по 09 січня 2019 року відповідач [PERSON] навчалася в КЗО «СЗШ № 93» Дніпровської міської ради. За період навчання вона неодноразово була помічена в крадіжці, могла обмовляти інших учнів та їх батьків. З 2018 року вона почала тікати з дому та була відсутньою по кілька днів. Класний керівник і соціальний педагог разом з батьками займалися пошуками, за результатами яких знаходили її у помешканнях, де перебували особи старші за неї, де вживали алкогольні напої. Позивач намагалася усіляко вплинути на дочку, проте, позитивних результатів не було. [PERSON] було взято на внутрішньо шкільний облік, у 2 семестрі її було переведено на навчання до КЗО «СЗШ № 124» Дніпровської міської ради. У 2020-2021 році вона вибула на навчання до вечірньої школи. Улітку 2020 року після тривалої відсутності донька з`явилася додому і повідомила, що вагітна, і має намір залишити дитину. [INFO] відповідач народила сина - [PERSON] . Після виписки з пологового будинку неповнолітня відповідач разом з сином проживали у будинку позивача. За два тижні після повернення з пологового [PERSON] припинила виконувати свої батьківські обов`язки, мотивуючи тим, що вона має повернутися до навчання. 04 лютого 2021 року неповнолітня [PERSON] , [INFO] , вчинила домашнє насильство відносно позивача і покинула будинок. На теперішній час відповідач [PERSON] вихованням свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не займається, дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Позивач створила належні умови проживання для малолітньої дитини: є окрема кімната, меблі, іграшки, належне харчування, щеплення отримані відповідно до календаря. Просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з позивачем. У своїй заяві до суду представник позивача просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав судові заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не направила, про час і дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причини не направлення представника судові не повідомила, письмових пояснень на позов не надала. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 6), відомості про батька записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 8). Відповідно до довідки № 2329 від 24 лютого 2021 року, виданої Департаментом адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, неповнолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом з позивачем, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно з довідкою № 52 від 10 березня 2021 року, виданою головою квартального комітету № 4 мкрн. Таромського, [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом з родиною і онуком [PERSON] (а.с. 21). Актом обстеження умов проживання від 20 квітня 2021 року, складеного спеціалістами УССД, у будинку [ADDRESS] для дитини - малолітнього [PERSON] , [INFO] , створені належні умови для проживання. У будинку проживає [PERSON] , її син [PERSON] , 2010 року народження, співмешканець [PERSON] , а також малолітній онук [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). Позивач медичних та психіатричних протипоказань до виховання малолітнього онука не має (а.с. 23, 24, 25), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 28). Згідно з висновком ООП адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради № 3/9-15 від 03 лютого 2022 року, комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування вважає за недоцільне в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначити місце проживання разом з бабою, [PERSON] , окремо від матері, [PERSON] , оскільки дитина має проживати з одним із батьків. Щодо заяви позивача про визнання висновку ООП адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради недопустимим доказом суд приходить до наступного висновку. За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові № 712/11527/17 від 23 грудня 2020 року, висновок органу опіки та піклування за місцем проживання особи, яка заявляє вимоги про визначення місця проживання з нею, має бути складений задля забезпечення належного розгляду позову, його відсутність є порушенням вимог ст. 19 СК України. Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків було задоволено. У своїй заяві від 14 березня 2022 року стороною позивача заявлено клопотання про відмову від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Згідно з ч.ч. 2, 8-10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини перша та друга статті 161 СК України). Отже, наведеними положеннями законодавства України визначено, хто має право ініціювати в суді такий спір, що вирішується у цій справі, та яка особа є належним відповідачем у такій справі: такими сторонами є, передусім, батьки дитини, а у разі їх відсутності - усиновлювачі чи інші законні представники (опікуни). Відповідно, будь-які інші особи, які не є законними представниками малолітньої дитини, не мають права на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання з ними. У такому висновку суд керується загальними засадами, запровадженими та повною мірою реалізованими у сімейному законодавстві України. Одним із основних принципів регулювання сімейних відносин в Україні те, що батьки дитини, не позбавлені батьківських прав стосовно неї, мають переважне право перед усіма іншими особами (зокрема й родичами) на участь та вирішення усіх найважливіших питань життя неповнолітньої дитини. Саме цей засадничий принцип реалізований у ч. 1 ст. 163 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Наведене свідчить, що права та інтереси інших осіб (зокрема баби, діда) мають другорядний характер у порівнянні з правами та інтересами батьків (інших законних представників) та їх претензії стосовно дитини (зокрема й участь у вихованні) усуваються правомірними вимогами батька/матері дитини. Лише у разі позбавлення батьків дитини батьківських прав стосовно неї, інші близькі родині набувають переважних прав порівняно з іншими особами на визначення місця проживання дітей з ними. Концепція забезпечення переважного проживання дитини в її рідній сім`ї, а у разі окремого проживання - з одним з батьків, закріплена і в міжнародних договорах, зокрема, в Конвенції про захист прав дитини, а також в Декларації прав дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав дитини Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27 Конвенції). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки (принцип 7 Декларації прав дитини). Аналіз наведених норм національного законодавства, а також положень міжнародних договорів, свідчить про закріплення переважного права на визначення місця проживання дитини з батьками (одним із батьків), що кореспондується з обов`язком батьків забезпечувати найкращі інтереси дитини, здійснювати захист прав та інтересів своїх дітей. Отже, у спорі між батьками визначаються найкращі інтереси дитини, а в разі неможливості визначення таких найкращих інтересів підлягають застосуванню такі способи захисту як позбавлення батьківських прав, а також відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Батьки виконують й представницькі функції дитини. Так, неповнолітня особа бере участь у цивільних та інших правовідносинах через свого представника, який діє/повинен діяти в інтересах такої неповнолітньої особи. Саме по собі позбавлення дитини законного представника створює ситуацію правової невизначеності, коли відсутня та особа, яка вправі звернутися в інтересах дитини до будь-якої іншої особи. Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 509/1679/18 (провадження № 61-13307св19) наголосив, що «право на звернення за судовим захистом тісно пов`язане із суб`єктивним матеріальним правом, яке підлягає захисту. З порушенням матеріального суб`єктивного права заінтересованої особи виникає право на позов. Засобом реалізації цього права є звернення заінтересованої особи з позовом до суду, який у певному порядку розглядає вимогу позивача і дає відповідь у вигляді судового рішення. Право на позов - це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В цивільному процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов у матеріальному розумінні. І навпаки, матеріальне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку. Єдність матеріально-правового змісту права на позов і його процесуальної форми визначається тим, що право на позов - це право на відновлення порушеного права в певній, встановленій законом, процесуальній формі, у певному процесуальному порядку, який забезпечує об`єктивність і реальність захисту». Суд враховує, що правило ч. 3 ст. 161 СК України не наділяє бабу/діда дитини правом самостійно звертатися з позовом про визначення місця проживання дитини з ними, оскільки наведене правило кореспондується з нормами статті 170 СК України щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 161 СК України, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що дитина може бути передана бабі/дідові у разі її відібрання у батьків без позбавлення їх батьківських прав, проте з таким позовом має право звернутися орган опіки та піклування, а також суд може вирішити таке питання під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини у разі, якщо встановить, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку. Таким чином, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини та відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є відмінними один від одного, самостійними способами захисту прав та інтересів особи. Тож за встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що на момент звернення [PERSON] з позовом до [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , про визначення місця проживання її онука, малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з нею, мати дитини - відповідач [PERSON] , [INFO] , не була позбавлена батьківських прав, [PERSON] не набула статусу опікуна (законного представника) дитини, були відсутні правові підстави для звернення позивача у цій справі з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею. У даному випадку позивач не набула статусу законного представника дитини, а тому, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду, не має права на позов у матеріально-правовому сенсі, тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed