Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] , про видачу обмежувального припису. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що 02 листопада 2018 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис № 616. У зв`язку з відсутністю взаєморозуміння з дружиною, наразі спір щодо розірвання між ними шлюбу розглядається в Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] , яка постійно змінює своє місце проживання та не повідомляє про це його. Останнє відоме місце проживання його дружини з сином - адреса проживання батьків дружини: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року № 55 визначено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , через зустрічі: кожної середи з 10:00 до 18:00 години без присутності матері, але, враховуючи вік дитини, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини; кожної неділі з 10:00 до 18:00 години без присутності матері, але, враховуючи вік дитини, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини. Проте, [PERSON] постійно порушує вказаний графік, вчиняє вдома сварки та домашнє насильство відносно нього у вигляді психологічного насильства, поводить себе агресивно та нахабно. Тому, з урахуванням вищевикладеного, вважає, що обставини, які склалися, є підставою для застосування обмежувальних заходів по відношенню до його жінки. Таким чином, просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 (шість місяців) стосовно [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ; встановивши наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] протягом 6 (шести місяців) та поклавши на неї наступні обов`язки: заборонити наближатися ближче, ніж на 100 (сто) метрів до місця проживання (перебування) малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та інших місць частого відвідування; заборонити перебувати в місці його проживання (перебування) за адресою місця проживання: [ADDRESS] ; обмежити спілкування з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні заявник [PERSON] викладені в заяві обставини підтримав та додатково суду пояснив, що останній раз він бачив сина перед війною, син знаходився в нього 2 ночі, а 21.02.2022 року він віддав сина його матері [PERSON] . Потім кожного дня він відправляв дружині повідомлення з питанням про те, коли знову зустрінеться з сином, але відповіді не отримував. Він очікував, що 25.02.2022 року син знову буде з ним, але дружина не дала сина йому. 24.02.2022 року, о 22.27 год., він написав своїй дружині смс-повідомлення з питанням, чому вона йому не відповідає. Вона відповіла йому, що син буде з нею. Якийсь час він з нею переписувався, а о 22.50 год. подзвонив, вони посварились, вона поклала слухавку і більше не піднімала, хоча він передзвонював ще близько 25 разів. Із розмов на смс-повідомлень він дізнався від дружини, що вона нікуди з Нікополя їхати не хоче. Те, що дружина залишилась в Нікополі , вона підтверджувала йому в смс-повідомленнях і 25, і 26, і 27 лютого, і 4 березня. [INFO] в [PERSON] був День народження і вона повідомила його, що син не хоче його бачити. Вважає, що дружина вчиняє насильство не лише відносно нього, а й відносно їх сина. Сина залишає з чужими людьми, коли кудись йде, не лікує, а насильство стосовно нього виражається в тому, що дружина каже йому, що вона тут, але він розуміє, що її тут немає і де вона зараз, дружина йому не говорить. Фізичне насильство відносно нього було скоєне дружиною в 2021 році і про це він повідомив Службу у справах дітей, поліцію та Суд у Гаазі. Однак, до цих пір рішення з приводу своїх заяв не отримав, що вважає корупцією. Обмежувальний припис йому необхіден для відправки в Гаагу . Тому просить заяву задовольнити. Заінтересована особа - [PERSON] - в судове засідання не прибула, повідомлялась належним чином про слухання справи смс-повідомленнями (останнє з яких отримала 29.03.2022 року, о 14.44.00), оголошеннями на офіційному сайті «Судової влади», повісткою з поштовим повідомленням та повідомленням на електронну адресу (яке також отримала 29.03.2022 року, о 13.45.29), однак, до суду не прибула, будь-яких заяв до суду не надала, про причину неявки суд також не повідомила. У суду немає доказів неприбуття заінтересованої особи в судове засідання з неповажних причин, оскільки війна могла спонукати [PERSON] виїхати з міста Нікополя разом з дитиною евакуаційними маршрутами в більш безпечне місце. Тим більше, що заявником не надано до суду доказів того факту, що заінтересована особа перебуває за адресою, вказаною ним в заяві, або взагалі в м.Нікополі. До того ж заявник в своїх поясненнях суду сам висловив припущення, що його дружина в м.Нікополі не знаходиться. Однак, з огляду на вимоги ч.2 ст.350-5 ЦПК України, в якій визначено, що суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду, суд вважає за необхідне розглянути справу по суті у відсутність заінтересованої особи. Відповідно до ч.1 ст.350-5 ЦПК України, неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено в судовому засіданні, 02 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 616, складений Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.67). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис № 101, складений 06 лютого 2019 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.64). На даний час спільне проживання сторін по справі припинено та в суді перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу. Після припинення шлюбних відносин між подружжям дитина залишилась проживати з матір`ю [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року № 55 визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , через зустрічі: кожної середи з 10:00 до 18:00 години без присутності матері, враховуючи вік дитини, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини; кожної неділі з 10:00 до 18:00 години без присутності матері, враховуючи вік дитини, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини (а.с.43). Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні заявник стверджував, що [PERSON] постійно порушує вказаний графік зустрічей дитини з батьком, вчиняє вдома сварки та домашнє насильство у вигляді психологічного насильства, поводить себе агресивно та нахабно відносно до нього. При цьому, на підтвердження факту вчинення відносно себе насильства долучив до заяви протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (або яке готується), а також пояснення, адресовані Нікопольському РУП ГУНП в Дніпропетровській області, з зазначенням статей основного Закону - Конституції України, однак, без конкретизації дій, які були вчинені [PERSON] відносно нього. Тому, суд не може прийняти вказані документи до уваги, оскільки вони не містять викладу обставин та результату розгляду заяви, які б достовірно свідчили, що [PERSON] вчинила або продовжує вчиняти конфліктні ситуації, які стали підставою для звернення [PERSON] до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Більш того, в судовому засіданні заявник повідомив, що насильство відносно нього виражається в тому, що дружина не повідомляє своє місце перебування і він не має змоги бачитись із своїм сином. Згідно статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч.1. ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству, незалежно від факту спільного проживання, належить мати (батько) (п.4 ч.2 ст.3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"). Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно ч.3 ст.26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п.9 ч.1 ст.1 Закону, оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14 січня 2020 року, винесеній у справі № 754/6995/19, зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ "A.V. v. Ukraine", n. 68177, "Enea v. Italy" [GC], n. 55182, "Idalov v. Russia" [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні "Ireland v. the UK", наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях "Kudla v Poland" [GC], n. 92237, "Козинець проти України", n. 52, "Лабіта проти Італії", n. 120, "Чембер проти Росії", n. 49244, поводження є "нелюдським", якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини "Chahal v. the UK", n. 145. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст.26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст.350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що заявник необґрунтовано звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису та просить захистити його права судом, шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки доказів, які б свідчили б про те, що заявник, дійсно, є постраждалою від насильства особою, кривдником якої є заінтересована особа - [PERSON] , в матеріалах справи відсутні. Як й відсутні докази того факту, що існує вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Крім того, місце перебування заінтересованої особи заявнику та суду невідоме, як невідомо й те, чи перебуває [PERSON] взагалі в місті Нікополі; до місця проживання заявника заінтересована особа не наближається. Намагання заявника за допомогою винесення обмежувального припису судом фактично створити перешкоди заінтересованій особі в спілкуванні зі своїм сином, не базується на нормах Закону та міжнародного права, оскільки мати не позбавлена батьківських прав відносно сина, дитина проживає з матір`ю на законних підставах тощо. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що доказів, які б підтверджували факт застосування психологічного чи фізичного насильства або вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними, в матеріалах справи відсутні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви у зв`язку з недоведеністю. В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству",

Outcome: dismissed