Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживачів в порядку ч.5 ст.28 ЦПК України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, позивач, замовив послуги з розробки інтернет - магазину у відповідача. Вартість послуг згідно з договором про надання послуг склала 15520 грн., але в цілому з урахуванням додаткових робіт фактично на рахунок відповідача сплачено 18024 грн. Результатом виконуваних за укладеним договором про надання послуг робіт є створення повноцінного програмного продукту (інтернет - магазину), що відповідає меті і встановленим у договорі вимогам. Так, на заплановану дату виконання послуг 09.03.2020р., по розробці Інтернет - магазину, роботи в повному обсязі виконані не були. Зазначає, що створений сайт, який він, позивач, замовив, у відповідача, повноцінно не працює і не відповідає ні замовленим вимогам, ні вимогам, які потрібні для функціонування Інтернет - магазину. На його, позивача, вимогу виконати роботу згідно умов укладеного договору, відповідач проігнорував. Таким чином, відповідач відмовляється від виконання своїх зобов`язань, а також повернення сплачених коштів у розмірі 18024 грн. за фактично ненадану послугу. Зазначає, що таким чином, відповідачем відмовлено йому, позивачу, у поверненні грошей за не надану, але замовлену та оплачену ним, позивачем, послугу. Вважає, що вищезазначені обставини свідчать про порушення прав споживача. Розцінює дії відповідача як нечесну підприємницьку практику та введення його, позивача, в оману. Крім того, вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що в даній ситуації він залишився без можливості працювати через інтернет - магазин і заробляти собі на життя та можливості безперешкодно реалізовувати права, надані йому як споживачу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 08 вересня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що між позивачем та відповідачем укладено дговір про надання послуг з розробки інтернет - магазину, відповідно до якого відповідач прийняв на себе зобов"язання виконати роботи по створенню програмного продукту, а позивач зобов"язався прийняти й оплатити виконані роботи на умовах, затверджених договором. В п.1.3 договору вказано, що перелік виконуваних робіт, вимоги до них, визначаються в додатку №1 до договору, в якому чітко визначено, які саме роботи повинні бути виконані за умовами договору. Вважає, що відповідачем виконано всі умови договору, а відтак позов є безпідставним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року, клопотання представника відповідача про передачу справи за належною територіальною юрисдикцією (підсудністю) задоволено, направлено матеріали цивільної справи №755/4988/20 по підсудності до Франківського районного суду м. Львова, за місцезнаходженням відповідача. Підстави такого рішення викладені в ухвалі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2021р., справу передано судді Кузю В.Я. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про захист прав споживачів повернуто за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва як помилково скеровану до Франківського районного суду м. Львова. Підстави такого рішення викладені в ухвалі. Постановою Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року апеляційну скаргу представника Фізичної особи - підприємця [PERSON] - адвоката Івашківа Ю.В. задоволено, ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2021 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до Франківського районного суду м. Львова. Підстави такого рішення викладені в ухвалі. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.11.2021р. призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Через канцелярію суду представником відповідача подано письмові пояснення, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Позивачем скеровано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі. Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. За ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 24 жовтня 2019 року між позивачем - фізичною особою [PERSON] , як замовником, та відповідачем - фізичною особою - підприємцем [PERSON] , як виконавцем, укладено договір №2019-10/05-R, відповідно до якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов"язання виконати роботи по створенню програмного продукту (інтернет - магазину), а замовник зобов"язався прийняти й оплатити виконані роботи на умовах, затверджених договором. Відповідно до п.1.3. договору, перелік виконуваних робіт, вимоги до них, а також строки виконання визначаються на основі додатку №1 до договору. П.1.4. договору визначено, що результатом виконуваних за даним договором робіт є створення повноцінного програмного продукту (інтернет - магазину), що відповідає меті й вимогам згідно п.1.3. Загальна вартість робіт (сума договору), відповідно до додатку №1 складає 15 520 (п"ятнадцять тисяч п"ятсот двадцять) гривень 00 коп. Додатком №1 від 24.10.2019р. до договору визначено об"єм робіт, технічне завдання, вартість робіт, план виконання робіт, порядок оплати послуг, який підписаний замовником та виконавцем. До матеріалів позовної заяви долучено платіжні документи на загальну суму 18024 (вісімнадцять тисяч двадцять чотири) гривень 00 коп., які сплачені позивачем за надання послуг згідно договору №2019-10/05-R. Вищезазначені документи, які стороною відповідача не оспорюються, підтверджують факт наявних договірних відносин між позивачем та відповідачем, умови яких сторони передбачили в укладеному договорі та додатку до договору. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що створений сайт повноцінно не працює і не відповідає ні замовленим вимогам, ні вимогам, які потрібні для функціонування інтернет - магазину. При цьому жодних належних доказів, які обгрунтовують таку позицію, позивачем не надано. Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь - які висновки спеціалістів, екпертів, якими встановлено невідповідність виконаної роботи вимогам договору та законодавства в цілому. В матеріалах справи відсутні будь - які клопотання, заяви позивача про огляд доказів, в тому числі електронних, відсутні клопотання про призначення судової експертизи, які є способами доказування. В позовній заяві позивач зазначає, що дії відповідача він розцінює як нечесну підприємницьку практику та введення в оману, покликаючись на Закон України "Про захист прав споживачів". Проте позивач, не зазначає яким чином відповідач ввів в оману його, позивача, навпаки в матеріалах справи міститься договір, підписаний обома сторонами, які доссягнули домовленостей між собою з усіх істотних умов договору. Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про неналежне виконання відповідачем умов договору, оскільки таке грунтується лише на припущеннях та суб"єктивній оцінці позивача, не підтверджене будь - якими доказами. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом ч.1, п.3 ч.2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Статтею 1167 ЦК України, визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б свідчили про те, що відповідачем у справі вчинено будь - які дії, які б вказували на спричинення моральної шкоди позивачу. Позивачем також не наведено жодної обґрунтованої підстави, як і не надано доказів того, що відповідачем у справі вчинено дії, за наслідками яких позивач просить стягнути моральну та матеріальну шкоду у вигляді понесених витрат на правничу допомогу. Позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та його вини в заподіянні моральної шкоди. Відтак, позивачем належним чином не обґрунтовано та не доведено жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння йому як матеріальної, так і моральної шкоди, протиправності дій відповідача, наявності причинного зв`язку між порушенням відповідачем, на думку позивача, умов договору, протиправним діянням відповідача та виною останнього в її заподіянні. За загальними положеннями ЦПК України, на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed