Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 16 червня 2021 року між ним та відповідачем, було укладено договір позики, відповідно до якого він як позикодавець передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 3 200 доларів США, які позичальник зобов`язувався повернути до 01 липня 2021 року. Факт отримання коштів у позику підтверджується відповідною розпискою, яка була надана відповідачем. У вищезазначений термін Відповідач грошові кошти не повернув. Відповідно до встановленого НБУ курсу гривні до долару США станом на 16.06.2021 року (26,9258 грн. за 1 долар США) - 3 200 доларів США еквівалентно 86 162,56 грн. Станом на день звернення з позовом до суду сума боргу становить 87 995,57 грн., яка складається з 86 162,56 грн. основного боргу, 885,23 трьох відсотків річних та 947,78 грн. інфляційних збитків за користування грошовими коштами. Просить стягнути з [PERSON] на його користь за договором позики від 16.06.2021 року суму боргу в розмірі 87 995,57 грн., яка складається з 86 162,56 грн. основного боргу, 885,23 грн. трьох відсотків річних та 947,78 грн. інфляційних збитків за користування грошовими коштами. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду заяви належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин, в зв`язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. Судом встановлено, що 16.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач як позикодавець надав відповідачеві як позичальнику позику в сумі 3 200 доларів США, яку останній зобов`язувався повернути до 01 липня 2021 року. На підтвердження укладення договору позики відповідачем було видано розписку про отримання коштів. У встановлений в розписці термін - 01.07.2021 року позичальник кошти не повернув. Відповідно до встановленого НБУ курсу гривні до долару США станом на 16.06.2021 року (26,9258 грн. за 1 долар США) - 3 200 доларів США еквівалентно 86 162,56 грн. З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2021 року позивачем було надіслано письмову претензію № 01 від 07.10.2021 року на адресу місця проживання та місця реєстрації відповідача - [PERSON] з вимогою повернути борг в розмірі 86 162,56 грн. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. Відповідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз зазначеної норми права дає підстави вважати, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Оскільки такий інший розмір не встановлений договором позики відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві 3 % річних від простроченої суми. З розрахунку суми боргу вбачається, що заборгованість [PERSON] за період із 02.07.2021 року по 03.11.2021 року нарахованих трьох відсотках річних складає в розмірі 885,23 грн. та інфляційні збитки за користування грошовими коштами в розмірі 947,78 грн. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. А також правовими висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року по справ № 464/3790/16-ц. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved