Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-16 00:00:00

17.02.2022 року до Оратівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців за законом першої черги, згідно ст. 529 ЦК УРСР крім позивача після її смерті немає. Спадкова справа до майна померлої [PERSON] № 17/2022 заведена у приватного нотаріуса Дронової В.О. Оратівського районного нотаріального округу Вінницької області. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з земельної ділянки (паю) орієнтовною площею 3,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0340851. Однак, після огляду приватним нотаріусом Дроновою В.О. Оратівського районного нотаріального округу Вінницької області документів, наданих для оформлення спадкового майна після смерті матері, виникла необхідність встановлення факту належності сертифікату на земельну частку (пай), оскільки у вказаному правовстановлюючому документі записано прізвище, ім`я та по батькові матері як [PERSON] , а у свідоцтві про смерть зазначено [PERSON] , крім того сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачено, про що позивачем подано оголошення в газету «Обрії Оратівщини». Таким чином, [PERSON] просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0340851, виданий на ім`я [PERSON] , дійсно належить [PERSON] , яка померла [INFO] , а також визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва орієнтовною площею 3,54 в умовних кадастрових гектарах згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0340851, виданого Оратівською РДА Вінницької області, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 21.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17.03.2022 року. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання 17.03.2022 року не з`явилася, при цьому, у позові просила розглядати справу без її участі. Оратівська селищна рада Вінницької області будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, повноважного представника до суду не направила. При цьому, 23.02.2022 року до суду надійшла заява селищного голови Г.Лошак про розгляд справи без участі представника селищної ради, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. Як вбачається із матеріалів справи, від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до посвідки про народження № [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , матір`ю записана [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 08.04.1959 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 08.04.1959 року, актовий запис № 10, прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . Згідно повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.01.2020 року, виданого Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00025321091 від 23.01.2020 року, [PERSON] та [PERSON] 01.07.1951 року уклали шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.07.2021 року, встановлено факт постійного проживання спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , разом із спадкоємцем [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини, тобто станом на [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки № 4/87 від 14.02.2022 року, виданої Зарудянським старостинським округом Оратівської селищної територіальної громади, відповідно до запису в господарській книзі № 3 виконавчого комітету Зарудянської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 212 померла гр. [PERSON] , яка народилась [INFO] в с. Скибин, Оратівського району Вінницької області, на день смерті [INFO] була зареєстрована в [ADDRESS] . Відповідно до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області по Зарудянській сільській раді КСП «Хлібороб» № 1-474 за 07.03.1997 - 18.08.2010 роки (№ 5), 07.03.1997 року за порядковим номером 56 зареєстровано земельну частку (пай) розміром 3,54 в умовних кадастрових гектарах на [PERSON] . Як вбачається з оголошення у газеті Обрії Оратівщини № 4 (1189) від 24.01.2020 року, втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0340851 від 07.03.1997 року, виданий на ім`я [PERSON] , вважати недійсним. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 68514735 від 14.02.2022 року, приватним нотаріусом Дроновою В.О. 14.02.2022 року зареєстровано спадкову справу № 69135423 після смерті [PERSON] . Як вбачається із спадкової справи № 17/2022 до майна померлої [INFO] , справу розпочато 14.02.2022 року за заявою [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Дронової В.О. № 10/02-31 від 14.02.2022 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Визначаючись щодо встановлених правовідносин та заявлених позовних вимог, суд керується наступним. Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або у паспорті. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998 р., в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Також згідно з п. 12 вищевказаної Постанови, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи. Разом з тим, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж Судом встановлено, що заінтересованою особою, згідно поданої Оратівським селищним головою заяви, визнавався факт належності правовстановлюючих документів, за встановленням яких позивач звернулася до суду. На підставі викладеного, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи та перевірки їх доказами, які містяться в матеріалах справи, суд доходить висновку про доведеність позивачем факту належності померлій [INFO] [PERSON] правовстановлюючого документу, у зв`язку із помилкою в написанні її по батькові, зокрема, яке зазначено у сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0340851 від 07.03.1997 року, що, в свою чергу, не збігається із написанням по батькові спадкодавця, зазначеним у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] . Встановлення даного факту для позивача має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить усунення неузгодженостей щодо написання по батькові спадкодавця у документах, які видавались на ім`я [PERSON] , з метою подальшого здійснення позивачем особистих немайнових й майнових спадкових прав та іншого порядку його встановлення немає. Щодо позовної вимоги про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Як вбачається з п.п. 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини, до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу УРСР. Отже, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини). При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. За змістом розділу VІІ ЦК УРСР 1963 р., прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Зокрема, рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.07.2021 року, встановлено факт постійного проживання спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , разом із спадкоємцем [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини, тобто станом на [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, [PERSON] , [INFO] , вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Положеннями ст. 5 Земельного кодексу України (1991 року) передбачалося, що земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. В результаті проведеної процедури паювання земель колективної власності передбачалася видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та проведення їх реєстрації відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Отже, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією, а також свідоцтво про право на спадщину або рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Як встановлено судом та підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та яка на підставі ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину, що складається із права на земельну частку (пай) орієнтовною площею 3,54 в умовних кадастрових гектарах, яка належала її матері згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0340851. Однак, у зв`язку з розбіжністю в написанні по батькові матері позивача та втратою правовстановлюючих документів на земельну частку (пай), позивач не може реалізувати свого законного права на нотаріальне оформлення спадщини після смерті [PERSON] . За вказаних обставин, суд, враховуючи норми чинного цивільного законодавства України на час виникнення спірних правовідносин, коло спадкоємців та склад спадкового майна після померлої [PERSON] , той факт, що спадкодавець за час свого життя отримала право на земельну частку (пай), але в силу об`єктивних причин за життя не встигла здійснити державну реєстрацію права власності зазначеного нерухомого майна у компетентних органах, а також приймаючи до уваги повне і безумовне визнання позову відповідачем, та те, що задоволення позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню з метою захисту спадкового майнового права позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved