Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-10 00:00:00

[PERSON] \~29\~грудня 2020\~року поштою\~направила до\~суду позов\~до відповідача\~Державного реєстратора\~прав на\~нерухоме майно\~приватного нотаріуса\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Верби В.М.,\~треті особи:\~АТ «КБ\~«ПриватБанк»,\~ [PERSON] \~та Орган\~опіки та\~піклування Новокодацької\~районної у\~м.\~Дніпрі ради\~про скасування\~рішення про\~державну реєстрацію\~прав та\~їх обтяжень,\~скасування запису\~та поновлення\~права власності,\~який надійшов\~до суду\~5\~січня 2021\~року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотримання вимог п. 2 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 26 січня 2021 року було подано виправлений позов та квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові посилалася на те, що 31 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № DNU0G10001255, за умов якого банк надав позичальникові 44\~000 доларів США строком до 31 травня 2027 року зі сплатою 1 % щомісячно. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором позивач передала банкові в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 13 грудня 2016 року відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до відповідача приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідачем приватним нотаріусом Вербою В.М. було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. від 16 грудня 2016 року було здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк». Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, та постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено і визнано протиправним і скасовано рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] про право власності за ПАТ КБ «ПриватБанк». На спірну квартиру не може бути звернуто стягнення, оскільки вона є предметом застави, наданого як забезпечення кредитного договору від 31 травня 2007 року, який було укладено між [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк», використовується позивачем як місце постійного проживання, її загальна площа складає 45,2 кв.м., що є менше, ніж визначено ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У спірній квартирі зареєстровано малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] . Орган опіки і піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради дозвіл на вчинення правочину не надав. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року за [PERSON] було визнано право власності на частину квартири, яка є предметом спору, тому без згоди [PERSON] як співвласника ПАТ КБ «ПриватБанк» не має права вчиняти жодних дій, спрямованих на перереєстрацію права власності. Таким чином, реєстрацією права власності на квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» власника Ѕ частини квартири [ADDRESS] [PERSON] було позбавлено права власності на належне йому житло. Просила поновити строк позовної давності для звернення з позовом до суду, скасувати рішення від 16 грудня 2016 року індексний номер 32967779 про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк», скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний запис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. про проведену державну реєстрацію прав № 18076898, вчинений 13 грудня 2016 року, про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири [ADDRESS] , за ПАТ КБ «ПриватБанк» та поновити право власності позивача шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. і зареєстрований в реєстрі за № 5457, стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, зазначених у відзиві, зазначивши, що між банком і позивачем було укладено кредитний договір № DNU0G10001255, за умов якого банк надав позичальникові 44\~000 доларів США строком до 31 травня 2027 року зі сплатою 1 % щомісячно. 31 травня 2007 року з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки, умовами якого було передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. [PERSON] була належним чином повідомлена про застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Заперечення позивачем до банку направлено не було, таким чином, позивач надала згоду на перехід права власності. Нотаріус не має права на безпідставну відмову у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії, а також на відмову у державній реєстрації. Чинним законодавством не передбачено підстав для зобов`язання судом нотаріуса скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки. Реєстрація переходу права власності було вчинено відповідно до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ЗУ «Про іпотеку» шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містить в іпотечному договорі шляхом набуття права власності. Доводи позивача не відповідають дійсним обставинам справи. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати залишити за позивачем. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки судові не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи ООП адміністрації Новокодацького районну Дніпровської міської ради у своїй заяві до суду просила справу розглянути без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки судові не повідомив, письмових пояснень до суду не надав. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 31 травня 2007 року між [PERSON] і ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNU0G10001255, за умов якого банк надав позичальникові 44\~000 доларів США строком до 31 травня 2027 року зі сплатою 1 % щомісячно (а.с. 16-19). З метою належного виконання зобов`язань по кредитному договору № DNU0G10001255 між банком і [PERSON] було укладено договір іпотеки від 31 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. і зареєстрований за реєстровим № 5460, предметом якого є передача в іпотеку квартири [ADDRESS] (а.с. 20-24). Відповідно до п. 22 договору іпотеки від 31 травня 2007 року сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 договору, згідно із ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Пунктом 27 зазначеного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. 26 жовтня 2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 27), від якого мають неповнолітню [PERSON] , [INFO] , і малолітню [PERSON] , [INFO] (а.с. 28, 29). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] і [PERSON] з січня 2005 року по 26 жовтня 2007 року та визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 25-26). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2017 року про визнання рішення протиправним та його скасування скасовано, провадження по справі закрито (а.с. 31-34, 35-37). Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 03 лютого 2020 року виконавчий лист № 204/7929/17, виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 05 квітня 2019 року, було повернуто стягувачеві, [PERSON] (а.с. 46). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року (а.с. 47-49), [PERSON] у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року відмовлено (а.с. 39-40). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 49528599 від 05 листопада 2019 року [PERSON] було відмовлено у скасуванні запису про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 45). Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257\~ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Позивач, обґрунтовуючи поважність пропуску строку позовної давності вказала, що, запис про державну реєстрацію права власності був внесений державним реєстратором 16 грудня 2016 року, отже фактично право на звернення до суду виникло у [PERSON] 16 грудня 2016 року, проте, постанова про повернення виконавчого документа про скасування зазначеного рішення прийнята державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Дніпрі 03 лютого 2020 року (а.с. 46). Фактично рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року, яким скасовано запис про право власності АТ КБ «ПриватБанк» виконано не було у зв`язку з тим, що діяльність приватного нотаріуса Верби В.М. наказом ГТУЮ від 29 липня 2019 року тимчасово зупинено, а на підставі наказу ГТУЮ від 14 серпня 2019 року йому заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів Враховуючи, що строк для звернення до суду пропущений [PERSON] з об`єктивних підстав, з метою забезпечення захисту прав та законних інтересів суд приходить до висновку про необхідність поновлення позивачеві строку звернення до суду. Згідно зі ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 599-601, 604-609\~ЦК України зобов`язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи. Статтею 33\~ЗУ «Про\~іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст. 12 вказаного Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». Згідно зі ст.\~36\~ЗУ «Про\~іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~37\~ЗУ «Про\~іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто у разі наявності застереження у договорі іпотеки необхідності в укладенні окремого договору немає. Зобов`язання, які виникли на підставі кредитного договору № DNU0G10001255 від 31 травня 2007 року станом на час судового розгляду не виконані, заборгованість не погашена, при зверненні до нотаріуса із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки банк дотримався всіх вимог, передбачених ЗУ «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, зокрема, надіслав іпотекодавцеві вимогу про усунення порушення в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», яка отримана позивачем. Суд відхиляє\~доводи позивача\~про те,\~що у\~договорі іпотеки\~не вказано,\~що застереження,\~яке міститься\~в іпотечному\~договорі,\~чи сам\~договір іпотеки\~є підставою\~для реєстрації\~права власності\~на предмет\~іпотеки,\~чи що\~кредитор має\~право саме\~на підставі\~договору іпотеки\~звертати стягнення\~на предмет\~іпотеки шляхом\~реєстрації права\~власності на\~іпотечне майно,\~оскільки такі\~посилання спростовуються\~змістом п.\~27\~договору іпотеки\~від 31\~травня 2007\~року,\~у якому\~зазначено,\~що іпотекодержатель\~має право\~звернути стягнення\~на предмет\~іпотеки шляхом\~передачі йому\~права власності\~на предмет\~іпотеки в\~рахунок забезпечених\~іпотекою зобов`язань\~в порядку,\~встановленому ЗУ «Про іпотеку». Судом не приймається до уваги твердження позивача, що їй не було направлено банком направлено письмову повідомлення про усунення порушень, його відсутність у матеріалах реєстраційної справи, тому іпотекодержатель має довести не тільки факт надіслання, а й отримання вимоги, що спростовується банком із зазначенням, що позивачеві було направлено повідомлення. Доказів зазначених тверджень сторонами надано не було, зокрема, копію реєстраційної справи, яка містить підтвердження або спростування отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, матеріали цивільної справи не містять, клопотань про витребування доказів жодною зі сторін заявлено не було. Також, суд критично ставиться до посилань сторони позивача на обставини, встановлені судовими рішеннями № 204/7929/17 від 13 листопада 2018 року, на яке позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскільки зазначеного рішення до матеріалів справи долучено не було. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд зауважує, що 07 червня 2014 року набрав чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, встановлений ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) викладений правовий висновок, за змістом якого у Законі України «Про іпотеку» зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири і 250 кв. м для житлового будинку та який використовується іпотекодавцем як місце постійного проживання, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателемяк забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Оскільки предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,2 кв.м., житловою 27,5 кв.м., яка використовується позивачем для постійного проживання, в якій зареєстровано [PERSON] та двох її дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , своєї згоди на перереєстрацію права власності не надавала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію та поновлення права власності позивача суд зазначає наступне. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 21 липня 2021 року у справі № 686/19656/19 (провадження № 61-9418св20), згідно з якими правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є скасування саме рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Таким чином, скасування рішення від 16 грудня 2016 року індексний номер 32967779 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк» буде належним способом захисту порушених прав позивача, у задоволенні позовних вимог в іншій частині [PERSON] слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині до відповідача приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. суд приходить до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19), постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/15704/18 (провадження № 61-871св21), від 07 липня 2021 року у справі № 369/5589/19 (провадження № 61-5097св21), від 21 липня 2021 року у справі № 686/19656/19 (провадження № 61-9418св20), за змістом яких спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та стосовно якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Таким чином, оскільки даний спір виник між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» з приводу права власності на предмет іпотеки, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. є неналежним відповідачем, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 522 грн. 40 коп. (а.с. 1, 71), враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial