Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу № 864 від 30 липня 1999 року належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Ярмолинецькою селищною радою 04.01.2022 № 12, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований також відповідач, [PERSON] , [INFO] , який не проживає у вказаній квартирі протягом п`яти років, що підтверджується поясненнями сусідів: [PERSON] та [PERSON] від 21.12.2021р. [PERSON] , який є братом позивача, фактично проживає по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У зв`язку з цим, позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача адвокат Фурман В.В., подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують. \~ \~ \~ \~До початку розгляду судом справи по суті відповідач подав до суду клопотання, в якому визнав позов повністю, просив проводити судовий розгляд за його відсутності та заявив клопотання про зменшення витрат на правову допомогу на підставі ч. 6 ст. 137 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов слід задоволити. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що підставі договору купівлі-продажу № 864 від 30 липня 1999 року позивачу належить на паві приватної власності квартира [ADDRESS] . Ця обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.07.1999р., посвідченого приватним нотаріусом Динько Г.А. (а.с. 7-8). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем 9 липня 2021 року завреєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав за № 266693948 від 20.07.2021р. (а.с. 9). Згідно копії довідки про склад сім`ї, виданої Ярмолинецькою селищною радою 04.01.2022 № 12, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований також відповідач, [PERSON] , [INFO] , який не проживає у вказаній квартирі протягом п`яти років, Ця обставина підтверджуються: копією довідки про склад сім`ї, виданої Ярмолинецькою селищною радою 04.01.2022 № 12 (а.с. 12). \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що відповідач визнав позов в повному обсязі, знявся з реєстраційного обліку (квартира [ADDRESS] ) і його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Ця обставина підтверджується заявою відповідача від 2 березня 2022 року та копією його паспорта. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. А статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб \~ \~ \~ \~. Статтею 150 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. \~ \~ \~ \~Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А частина 1 статті 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. \~ \~ \~ \~Приписом ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. \~ \~ \~ \~Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідач не проживає у вказаному житлі більше ніж 5 років, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житлом, а саме: квартирою [ADDRESS] . Суд не бере до уваги до пояснення свідків: [PERSON] та [PERSON] про те, що відповідач не проживає за вказаною адресою протягом 5 років, оскільки зазначені особи не допитувалися під час судового розгляду справи по суті, таке клопотання позивач та його представник суду не подавали. Отже, оскільки громадяни [PERSON] та [PERSON] не допитувалися судом в якості свідків, тому зазначені пояснення цих осіб не є належними та допустимими доказами у відповідності до приписів ст. ст. 76-80, 90-91 ЦПК України. (а.с. 10-11). 1.Стягнення витрат на правничу (правову) допомогу. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , 16 грудня 2021 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем. Ця обставина підтверджується копією договору про надання правової допомоги від 16 грудня 2021 року (а.с. 13-16). Відповідно до умов додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 16.12.2021р. та акту прийняття-передачі наданих послуг від 5 січня 2022 року сторони погодили, загальний витрачений робочий час адвоката становить 5\~250 грн. (а.с. 17-19). А згідно квитанції № ПН211 від 5 січня 2022 року [PERSON] перерахував на рахунок АБ «Багінський, Фурман та партнери» 5\~250 грн. (а.с. 20). Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А частина 6 статті 137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У своїй заяві від 2 березня 2022 року відповідач заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки він визнав позов в повному обсязі та справа є не складною. Судом встановлено, що представником позивача складено позовну заяву та направлено її до суду (а.с. 1-4). В судове засідання представник позивача не приїжджав. Відповідач визнав позовну заяву в повному обсязі, знявся з реєстраційного обліку до винесення судом рішення. Також представником позивача не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили, що саме він відбирав пояснення у [PERSON] та [PERSON] , які не допитувалися судом, тому зазначені пояснення цих осіб судом відхилено, оскільки ці пояснення не є належними та допустимими доказами у відповідності до приписів ст. ст. 76-80, 90-91 ЦПК України. У зв`язку з наведеним, загальний витрачений робочий час в розмірі 5\~250 грн. (7, 5 годин * 700 грн.), який зазначений в акті прийняття-передачі наданих послуг від 5 січня 2022 року (зібрання доказів по справі 4 години * 700 грн. = 2800 грн.; вивчення судової практики 700 грн.; підготовка позовної заяви 2, 5 годин * 700 грн. = 1750 грн., а всього 5\~250 грн.) є явно завищеним та необґрунтованим. Представником позивача не надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили, що вартість роботи адвоката за 1 годину становить 700 грн., і що він витратив на підготовку цієї справи 7, 5 годин, що ним оцінюється в 5\~250 грн. таким чином, на підставі викладеного, суд не бере до уваги та відхиляє зазначений Акт, який жодними належними і допустимими доказами не підтверджений. Отже, суд, виходячи із критерію реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, враховуючи, що зазначена цивільна справа є нескладною, відповідач повністю визнав позовну заяву та знявся з реєстраційного обліку, а представник позивача жодного разу не приїжджав до суду в судове засідання, тому суд приходить до переконання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 500 грн. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду судом справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов задоволено повністю, а відповідач визнав позов повністю до розгляду судом справи по суті тому на підставі ч. 1 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України необхідно стягнути стягнути судовий збір в розмірі по 496 грн. 20 коп. з Державного бюджету України та з відповідача, [PERSON] на користь позивача, [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved