Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-03 00:00:00

[PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку, окрім позивача, проживали та були зареєстровані його дружина [PERSON] та її син від першого шлюбу [PERSON] . Останній у 2013 році одружився та вибув на постійне місце проживання до с. Хрестителеве, Золотоніський район, Черкаська область. У 2016 році відповідач вибув за межі Черкаської області, деякий час проживав у Російській Федерації. [PERSON] досить рідко спілкувався зі своєю матір`ю по телефону, за місце реєстрації не з`являвся. Дружина позивача [PERSON] померла у [INFO], відповідач на похорон матері не з`явився, теперішнє місце проживання відповідача не відомо. Таким чином відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації з 2013 року. Реєстрація відповідача у житловому будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном. У зв`язку з цим, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК УРСР, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім цього, повідомив суд, що відповідач був зареєстрований у належному йому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач являється сином від першого шлюбу [PERSON] (дружини позивача), яка померла у [INFO]. У 2013 році відповідач одружився та вибув на постійне місце проживання у с. Хрестителеве Золотоніського району Черкаської області, після цього, деякий час мешкав у Російській Федерації. Теперішнє місцезнаходження відповідача позивачу не відомо, зв`язку із останнім він не підтримує. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення повістки про виклик до суду на адресу місця реєстрації, відзиву на позовну заяву не подав, причини неявки суду не відомі. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 15 грудня 2015 року (а.с. 6), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7) [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією додатку до розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 245 від 18 травня 2016 року «Про перейменування об`єктів топоніміки Черкаської області» вул. Чкалова у с. Франківка перейменовано на вул. Василя Симоненка (а.с. 10 - 11). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 31 січня 1981 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с. 13). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09 вересня 2019 року (а.с. 12). Як стверджує позивач, відповідач [PERSON] являється сином від першого шлюбу [PERSON] . Відповідно до довідки Франківського старостату Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області № 512 від 30 листопада 2021 року [PERSON] зареєстрований але не проживає з 2013 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно з актом обстеження про не проживання особи від 30 листопада 2021 року, складеним комісією в складі старости с. Франківка [PERSON] , сусідів [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] не проживає у домоволодінні [PERSON] з 2013 року (а.с. 9). Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст. 156 ЖК України). Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач вселився та проживав у квартирі позивача, як член його сім`ї (син від першого шлюбу дружини позивача), отже набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте з 2013 року за місцем своєї реєстрації не з`являвся. Відповідно до подожень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач, у зв`язку із припиненням спільного проживання, спільним побутом з позивачем не пов`язаний та спільно з ним не проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18. Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за ним права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст. 150, 405 ЖК УРСР, таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Виходячи зі змісту норм ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved