Jurisdiction: civil
Date: 2022-03-15 00:00:00

Заявленими та не змінюваними вимогами позивач просив суд ухвалити рішення, якими: визнати відомості, надруковані у друкованому тижневику такими, які не відповідають дійсності та зобов`язати спростувати такі відомості. В обґрунтування заявленого позивачем наведено наступне. Спецвипуск тижневика оприлюднив відомості, які не відповідають дійсності. Такими діями принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв`язку із чим вони підлягають спростуванню. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і, відповідно, без фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. Представник відповідача вимог не визнав та просив їх відхилити, адже позивач не довів, що оприлюднена інформація є недостовірною, і такою, що принижує честь гідність та його ділову репутацію. Проаналізував надані суду матеріали, встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідним ним правовідносини. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, отримував код платника податків та при зверненні до суду сплатив судовий збір. 3 грудня 2020 року на інтернет сторінці газети "20 хвилин" вийшла публікація, в яких згадується позивач під назвою "Діагностика місцевих виборів або як неповноважні ради тримають у заручниках свої громади". Публікація містить інформацію про перебіг подій, що, на думку її автора, мав місце після проведення голосування. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації . Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію . Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ст. 277 ЦК України). Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч. ч. 1, ст. 30 Закону України "Про інформацію"). З даного приводу в пункті 15 ППВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Аналіз згадуваної норми матеріального закону (ст. 277 ЦК України), у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, дає достатні підстави стверджувати, що до предмета доказування даної справи належать твердження, згадувані обома сторонами. Так, враховуючи чинне законодавство та діючу з даного приводу усталену судову практику, позивач мав довести, що опубліковані статті містять саме недостовірну інформацію. Мав надати докази, які підтверджують дані факти з проведенням їх аналізу у контексті з опублікованими відомостями. Натомість, позивачем не було доведено суду наявність у опублікованих статтях саме недостовірної інформації будь-якими доказами загалом та щодо певних обставин тощо. Посилання на поширену інформацію, як недостовірну - апріорі, суд вважає, передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях, що в свою чергу та на підставі положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим. Застосовані у статті гіперболи та алегорії задля висловлювання оціночних суджень не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості відповідно до закону (речення друге ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію"). Саме за таких обставин, суд вважає, позов не обґрунтованим та таким, який до задоволення не підлягає в частині визнання недостовірної інформації. Вихід статті у засобі масової інформації зі згадуванням позивача, як публічної особи та відображенням критики його певних дій, саме по собі не можна визнавати таким, яке принижує честь, гідність та ділову репутацію, адже межа критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної людини. Результати вирішення спору не дають підстав для подальшого перерозподілу судових витрат позивача. Витрати відповідача не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed